Borítószöveg

„Bevallom, nem hiszek az időben” – hangzik a Szólj, emlékezet! egy gyakran idézett passzusa, sejtetve azt a lélektani feszültséget, amely ennek a különleges szövegnek az éltető erejét jelenti: az elmúlással dacoló emlékezés egyszerre fájó és gyönyörteljes szépségét. A könyv az író élettörténetének első négy évtizedét öleli fel; a cári Oroszország polgári miliőjében töltött gyermek- és ifjúkortól az európai emigráció évein át egészen az Egyesült Államokba történő 1940-es kivándorlásig. Nabokov ezúttal is káprázatos és delejező prózanyelvén mesél, többek között múlhatatlan szenvedélyeiről – az irodalomról, a sakkfeladványok és a lepkék imádatáról, vagy épp első nagy szerelméről, aki különféle álcákban számos művében fel-felbukkan...

A Szólj, emlékezet! a memoárirodalom egyik csúcsteljesítménye – egy zseniális alkotó megejtő szépséggel eleveníti fel benne életútját, s egyúttal művészi hitvallását is megfogalmazza, számot vetve a szavak teremtő mágiájával és a kimondhatóság határaival.

„A bölcső egy szakadék fölött ring, és a józan ész azt súgja, hogy létezésünk csak a fény egy rövid villanása két örökkévaló sötétség között. S bár ezek ketten egypetéjű ikrek, az ember rendszerint sokkal nyugodtabban szemléli a születése előtti végtelent, mint azt, amely felé tart (óránként valami négyezer-ötszáz szívdobbanással).”

A függeléket Karádi Éva, az interjút M. Nagy Miklós fordította.

Fordította Pap Vera-Ágnes

Vladimir Nabokov: Speak, Memory

Copyright © 1964, Vladimir Nabokov

All rights reserved

Interview

First published in Strong Opinions

Copyright © 1973 by Article 3C Trust

under the Will of Vladimir Nabokov

All rights reserved

A függeléket fordította Karádi Éva

Az interjút fordította M. Nagy Miklós

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Pap Vera-Ágnes, 2006, 2017, 2025

Karádi Éva, 1999, 2025

M. Nagy Miklós, 2025

Minden jog fenntartva

Borítókép © Orosz István

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Turi Márton

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Oláh Gábor

ISBN 978-963-620-637-6

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Verának

Előszó

E mű személyes visszaemlékezéseim összefüggő rendszerré szerkesztett gyűjteménye, amely, bár tesz néhány kitérőt a későbbi időbe-térbe, földrajzilag Szentpétervártól St. Nazaire-ig terjed, és harminchét évet ölel fel, az 1903 augusztusától 1940 májusáig terjedő időszakot. Az esszé, amely elindította a sorozatot, megfelel annak, ami most az ötödik fejezet. „Mademoiselle O” volt a címe, harminc évvel ezelőtt írtam franciául Párizsban, ahol Jean Paulhan megjelentette a Mesures második számában, 1936-ban. Az eseményről egy fénykép emlékezik meg (nemrégiben megjelent Gisèle Freund James Joyce in Paris című munkájában), amely egy dologban hibádzik: tévesen „Audibertiként” azonosítottak (a kerti kőasztal mellett heverésző Mesures csoport tagjaként).

Amerikában, ahova 1940. május 28-án emigráltam, a „Mademoiselle O”-t a néhai Hilda Ward angolra fordította, én kijavítottam, és Edward Weeks kiadta a The Atlantic Monthly 1943. januári számában (ez egyben az első folyóirat is, ahol Amerikában íródott történeteim megjelentek). A The New Yorkerrel való együttműködésem (Edmund Wilson jóvoltából) egy 1942 áprilisában íródott rövid verssel kezdődött, melyet más illékony darabok követtek; az első prózai művem azonban csak 1948. január 3-án jelent meg itt: ez volt a „Nagybátyám arcképe” (a végleges kötet harmadik fejezete), amelyet 1947 júniusában írtam Columbine Lodge-ban, Estes Parkban, Coloradóban, ahol a feleségem, a gyerekem és én nem maradhattunk volna oly soká, ha Harold Ross és múltam szelleme nem találnak olyan remekül egymásra. Ugyanez a folyóirat adta ki a negyedik fejezetet („Angol tanulmányaim”, 1948. március 27.), a hatodik fejezetet („Lepkék”, 1948. június 12.), a hetedik fejezetet („Colette”, 1948. július 31.) és a kilencedik fejezetet („Orosz tanulmányaim”, 1948. szeptember 18.), amelyeket mind Cambridge-ben, Massachusettsben írtam, óriási szellemi és fizikai megpróbáltatások idején; ugyanitt jelent meg a tizedik fejezet („Felmegy a függöny”, 1949. január 1.), a második fejezet („Anyám arcképe”, 1949. április 9.), a tizenkettedik fejezet („Tamara”, 1949. december 10.), a nyolcadik fejezet („Állóképek” 1950. február 11.; H. R. kérdése: „A Nabokovok vajon egy-diótörős család voltak?”), az első fejezet („Befejezett múlt”, 1950. április 15.) és a tizenötödik fejezet („Kertek és parkok”, 1950. június 17.), amelyeket a New York állambeli Ithacában írtam.

A fennmaradó három fejezet közül a tizenegyedik és tizennegyedik a Partisan Review-ban jelent meg („Az első vers”, 1949 szeptembere, és a „Száműzetés”, 1951. január–február), míg a tizenharmadik fejezet a Harper’s Magazine-hoz került („Szobák a Trinity Lane-en”, 1951. január).

A „Mademoiselle O” angol változatát újra kiadták a Nine Storiesban (New Directions, 1947) és a Nabokov’s Dozenban (Doubleday, 1958; Heinemann, 1959; Popular Library, 1959; Penguin Books, 1960); ez utóbbi gyűjteménybe beleillesztettem „Az első szerelmet” is, amely aztán az antológiaszerkesztők kedvencévé vált.

Bár ezeket a fejezeteket, mint első megjelenésük időpontja is mutatja, szabálytalan sorrendben alkottam, mégis takarosan betöltötték emlékezetem megszámozott hiányait, amelyek viszont a fejezetek jelenlegi rendjét követték. Ez a sorrend 1936-ban alakult ki, amikor helyére került a sarokkő, amely titkos üregében már különféle térképeket, órarendeket, egy gyufásdoboz-gyűjteményt és egy rubinvörös üvegszilánkot rejtett, meg – erre most jövök rá – a Genfi-tó erkélyemről látható látképét is fényfodraival és tisztásaival, amelyeket ma teaidőben feketén pettyeznek a szárcsák és bóbitás kacsák. Így hát egyáltalán nem esett nehezemre összeállítani a kötetet, amelyet a New York-i Harper & Bros. adott ki 1951-ben, Conclusive Evidence (Döntő bizonyíték) címmel; döntő bizonyítéka annak, hogy létezem. A kifejezés azonban, sajnálatos módon, inkább detektívregényt sejtetett; úgy terveztem, a brit kiadás a Szólj, Mnémoszüné címet fogja viselni, de erre azt a választ kaptam, hogy „egyetlen kis öreg hölgy sem fog olyan könyv iránt érdeklődni, amelynek a címét nem tudja kiejteni”. Eljátszottam Az anthemion címmel is, amely bonyolult összefonódásokból és szétterülő fürtökből álló, akantuszleveles indaornamentumot jelent, ez azonban senkinek sem tetszett; végül tehát megegyeztünk abban, hogy Szólj, emlékezet! lesz a cím (Gollancz, 1951, valamint The Universal Library, N.Y., 1960). A következő nyelvekre fordították le: orosz, a szerző fordításában (Drugije berega, The Chekhov Publishing House, N.Y., 1954), francia, Yvonne Davet fordítása (Autres Rivages, Gallimard, 1961), olasz, Bruno Oddera fordítása (Parla, Ricordo, Mondadori, 1962), spanyol, Jaime Piñeiro Gonzáles fordítása (¡Habla, memoria!, 1963) és német, Dieter E. Zimmer fordítása (Rowohlt, 1964). Ez kimeríti a bibliográfiai adatközlés szükséges mennyiségét, és így, remélem, sikerül már e mű kezdetén megbűvölni az aggályos kritikusokat, akiket dühített a Nabokov’s Dozen végére biggyesztett jegyzet.

Míg az első változatot írtam Amerikában, gúzsba kötött a családtörténethez kapcsolódó adatok majdnem teljes hiánya, következésképpen az, hogy nem ellenőrizhettem emlékezetemet, amikor úgy éreztem, esetleg tévedek. Apám életrajzát azóta kiegészítettem és átdolgoztam. Sok mindenben helyesbítettem és kibővítettem a szöveget, különösen a korábban íródott fejezetekben. Néhány feszes zárójelet feloldottam, és hagytam, hogy kifecsegjék még életképes tartalmukat. Volt olyan találomra kiválasztott tárgy, tényszerű jelentőség nélküli egy fontos esemény leírásában, amely mindig zavart, valahányszor a különböző kiadások kefelevonatában újraolvastam a passzust, míg végül hatalmas erőfeszítést tettem, és az önkényes szemüveget (amelyre Mnémoszünének nagyobb szüksége lett volna, mint bárkinek) világosan felidézett osztrigahéj formájú cigarettatárcává változtattam át, amely egy rezgő nyárfa lábánál ragyog a nedves fűben a Chemin du Pendun,{1} ahol 1907 ama bizonyos júniusi napján a távoli nyugaton igen kivételes szendert találtam, és ahol negyed évszázaddal korábban az apám befogott egy nappali pávaszemet, amely nagyon ritka a mi északi erdeinkben.

1953 nyarán, az arizonai Portal közelében fekvő rancson, az oregoni Ashlandben egy bérelt házban, valamint a Nyugat és Középnyugat különböző moteleiben, a lepkevadászat és a Lolita meg a Pnyin megírása között sikerült a feleségem segítségével lefordítanom oroszra a Szólj, emlékezet!-et. Az Adomány című regényemben már kifejtett téma újraélesztésének pszichológiai nehézségei miatt kihagytam egy egész fejezetet (a tizenegyediket). Ugyanakkor számtalan részletet átdolgoztam, és igyekeztem kezdeni valamit az eredeti szöveg amnéziás hiányaival – a fehér foltokkal, elmosódott sávokkal, a homály tartományával. Rájöttem, hogy néha a felfokozott összpontosítás eszközével a semleges, halovány foltok gyönyörűen a fókuszpontba kényszeríthetők, így lehet azonosítani a váratlan látványt, megnevezni a névtelen szolgálót. Az első angol szöveghez képest a Szólj, emlékezet! e jelen, végleges kiadásán nemcsak alapvető változtatásokat hajtottam végre, nemcsak bőséges adalékokkal szolgáltam, de felhasználtam azokat a javításokat is, amelyeket az orosz fordítás során tettem.

Ördögi feladatnak bizonyult egy olyan orosz változat újbóli angolosítása, amely elsősorban az orosz emlékek angol nyelvű újramesélése volt; mégis, vigaszomra szolgál a gondolat, hogy efféle, a pillangókra jellemző, sokrétű metamorfózist ember még soha nem próbált.

Az emlékezet anomáliái közül – amely emlékezet tulajdonosának és áldozatának soha nem kellett volna önéletírással kísérleteznie – a legrosszabb az, hogy visszatekintve hajlamos vagyok saját koromat azonosnak tekinteni a századéval. Ez egy sor igen következetes kronológiai melléfogáshoz vezetett a könyv első változatában. 1899 áprilisában születtem, tehát 1903 első harmadában nagyjából hároméves voltam; de ugyanazon év augusztusában az élesen feltáruló „3” (mint ahogy azt a „Befejezett múlt” című fejezetben leírtam) a század korára utal, nem a sajátomra, amely „4” volt, s oly tiszta és rugalmas, akár egy gumipárna. Hasonlóképpen, 1906 nyarának elején – azon a nyáron, amikor lepkét kezdtem gyűjteni – hétéves voltam, és nem hat, mint azt először állítottam a hatodik fejezet rettenetes második bekezdésében. Mnémoszüné, lássuk be, nagyon nemtörődöm lánykának bizonyult.

Minden dátumot az új naptár időszámítása szerint adtam meg; a tizenkilencedik században tizenkét, a huszadik század elején már tizenhárom nappal maradtunk le a civilizált világ többi részétől. Az ónaptár szerint az évszázad utolsó évében, április 10-én, pirkadatkor születtem, és ez (ha egyből könnyedén átlendítenek a határon) április 22. lett volna, mondjuk, Németországban; de minthogy a születésnapjaimat úgy ünnepeltük meg, egyre fogyó pompával, a huszadik században, hogy a forradalom és a száműzetés mindannyiunkat, engem is beleértve átcsúsztatott a Julián-naptárból a Gergely-naptárba, április 10-éhez a tizenkettő helyett tizenhárom napot adtunk hozzá. Súlyos tévedés. Mit lehet itt tenni? A legfrissebb útlevelemben a „születés dátuma” alatt április 23. áll, amely egyben Shakespeare, Vlagyimir Szikorszkij unokaöcsém, Shirley Temple és Hazel Brown (akivel az útlevelemen is osztozom) születési dátuma is. Ez tehát a probléma. Gyatra matematikai készségem visszatart attól, hogy megpróbáljam megoldani.

Amikor húsz év távollét után visszahajóztam Európába, felújítottam olyan kapcsolatokat, amelyek megszakadtak, még mielőtt elhagytam volna e földrészt. Ezeken a családi összejöveteleken a Szólj, emlékezet! bírálat tárgya lett. Ellenőrizték a dátumok és helyzetek részleteit, és kiderült, hogy sok esetben tévedtem, vagy nem tanulmányoztam kellő alapossággal valamely homályos, de felderíthető emléket. Tanácsadóim bizonyos dolgokat elvetettek, lévén legendák vagy pletykák, egy s másról pedig bebizonyosodott, hogy más eseményhez vagy időszakhoz köthetők, mint amihez a törékeny emlékezet kapcsolta őket. Unokatestvérem, Szergej Szergejevics Nabokov felbecsülhetetlen értékű információval látott el családunk történetéről. Mindkét húgom dühösen protestált biarritzi utunk leírása ellen (a hetedik fejezet eleje), és miután rám zúdították sajátos részleteiket, meggyőztek arról, hogy tévedtem, nem hagytuk őket hátra („a nevelőnőkkel és nagynénikkel!”). Amit a részletes adatok hiánya miatt még mindig képtelen voltam átdolgozni, azt inkább kitöröltem egy átfogó igazság kedvéért. Másfelől számos, elődeinkhez és egyéb szereplőkhöz kapcsolódó tényre fény derült, és ezek beépültek a Szólj, emlékezet! eme végső változatába. Remélem, egy napon megírom majd a Folytasd, emlékezet!-et, amely az 1940–60 közötti, Amerikában töltött időszakot tárja fel: spirálcsöveimben és olvasztótégelyeimben még mindig fortyognak az ércek, még mindig párolognak az illóolajak.

Jelen munkában az olvasó talál majd elszórt utalásokat regényeimre, de egészében úgy éreztem, bajlódtam eleget a megírásukkal, és nem kell rajtuk többet kérődzni. A Zazcsita Luzsina, 1930 (The Defense, Weidenfeld & Nicolson, 1964), az Otcsajanyije, 1936 (Despair, Weidenfeld & Nicolson, 1966), a Priglasenyije na kazny, 1938 (Invitation to a Beheading, Weidenfeld & Nicolson, 1959), a Dar, 1952, folytatásokban 1937–38-ban (The Gift, Weidenfeld & Nicolson, 1963) és a Szogljadataj, 1938 (The Eye, Weidenfeld & Nicolson, 1965){2} angol fordításaihoz nemrégiben írott előszavaim kellő részletességgel és pikantériával számolnak be európai múltam alkotói fejezetéről. Azok számára, akik publikációim még teljesebb listájára vágynak, ajánlom a Dieter E. Zimmer által készített részletes bibliográfiát (Vladimir Nabokov. Bibliographie des Gesamtwerks, Rowohlt, 1. kiadás: 1963 decembere; 2. átdolgozott kiadás: 1964 májusa).

A kétlépéses feladvány, amelyről a tizennegyedik fejezetben írtam, újra megjelent a Lipton, Matthews & Rice-féle Chess Problemsben (Faber, 1963, 252. o.). Legszórakoztatóbb találmányom azonban egy „világos visszavesz egy lépést”-feladvány, ezt J. A. Znoszko-Borovszkijnak ajánlottam, aki az 1930-as években (1934-ben?) megjelentette a Poszlednyije novosztyi című emigráns napilapban, Párizsban. A felállásra nem emlékszem elég tisztán ahhoz, hogy lejegyezzem, de talán a „tündérsakk” valamelyik szerelmese (ehhez a feladványkörhöz tartozik) megkeresi majd egy napon azon áldott könyvtárak egyikében, ahol a régi újságokat mikrofilmre rögzítették, úgy, ahogy minden emlékünket kellene. A recenzensek az első változatot gondatlanabbul olvasták, mint ahogy ezt fogják: csak egyikük észlelte „gonosz kirohanásomat” Freud ellen a nyolcadik fejezet 2. szakaszának első bekezdésében, és egyikük sem fedezte fel a tizenegyedik fejezet 2. szakaszának utolsó mondatában egy nagy karikaturista nevét, akinek leróttam a tiszteletemet. Roppant kínos egy író számára, ha az efféle dolgokra neki magának kell felhívnia a figyelmet.

Bizonyos személyneveket megváltoztattam, hogy ne sértsem az élőket, és ne aggasszam a holtakat. Ezek idézőjelben szerepelnek a névmutatóban, amelynek fő célja az volt, hogy kedvemre rendezgessem el a múltamhoz tartozó embereket és témákat. Ennek megjelenése bosszantani fogja az otrombákat, de talán a kifinomult ízlésűek megelégedésére szolgálhat, ha nem másért, hát azért, mert

Nevek ablakán keresztül
rózsa nő
Pontusz felől szellő rezdül:
múlt idő.{3}

Vladimir Nabokov

1966. január 5.

Montreux

Első fejezet

1

A bölcső egy szakadék fölött ring, és a józan ész azt súgja, hogy létezésünk csak a fény egy rövid villanása két örökkévaló sötétség között. S bár ezek ketten egypetéjű ikrek, az ember rendszerint sokkal nyugodtabban szemléli a születése előtti végtelent, mint azt, amely felé tart (óránként valami négyezer-ötszáz szívdobbanással). Mégis, ismerek egy ifjú kronofóbot, akit pánikszerű érzés kerített hatalmába, amikor első ízben megnézett néhány házi készítésű filmet, amelyeket alig néhány héttel a születése előtt vettek fel. A világ, amit látott, gyakorlatilag változatlan volt – ugyanaz a ház, ugyanazok az emberek –, és rájött, hogy itt egyáltalán nem létezett, és senki nem gyászolta a hiányát. Megpillantotta édesanyját, amint kiintegetett az egyik emeleti ablakból, és az idegen mozdulat úgy felkavarta, mintha valami misztikus búcsú lett volna. Leginkább azonban a verandán álló vadonatúj gyerekkocsi látványa rémítette meg, egy koporsó önelégült, betolakodó hangulatával; még ez is üres volt, mintha csak, az események fordított sorrendjében, szétporladtak volna a csontjai.

Az ifjú lélektől nem idegen az effajta képzelgés. Vagy másfelől megközelítve, az első és utolsó dolgokban gyakran van valami kamaszos csengés – hacsak nem valami tiszteletre méltó és szigorú vallás irányítja őket. A természet elvárja a felnőtt embertől, hogy a két fekete űrt, a kezdetit és a végsőt, olyan egykedvűen fogadja el, ahogyan elfogadja a kettő közötti csodálatos káprázatokat. A képzeletnek, a halhatatlanok és éretlenek legmagasabb gyönyörűségének határt kell szabni. Ahhoz, hogy az életet élvezni tudjuk, nem élvezhetjük túlzottan.

Engem e tényállás lázadásra buzdít. Heves vágyat érzek, hogy az utcára vonuljak, és tüntessek a természet ellen. Az elmém újra meg újra roppant erőfeszítéseket tesz, hogy a leghaloványabban felcsillanó személyes sugarat felismerje az életem két oldalán húzódó személytelen sötétben. Boldogan osztozom akár a legcifrábbra pingált vademberrel is abban a hitben, hogy ezt a sötétséget kizárólag az idő fala okozza, amely engem és összezúzott öklömet elválasztja az időtlenség szabad világától. Gondolatban visszautaztam – gondolataim reménytelenül fogytak, amint haladtam – távoli tájakra, ahol valami titkos zsilip után tapogatóztam, csak hogy felfedezzem: az idő börtöne gömbölyű, és nincs kijárata. Az öngyilkosságon kívül mindent kipróbáltam. Levetkőztem énemet, hogy hagyományos kísértetnek lássanak, s így beosonjak a birodalmakba, amelyek már fogantatásom előtt léteztek. Szellemem elviselte a viktoriánus regényírónők és visszavonult ezredesek alantas társaságát, akik felidézték, hogy korábbi életeikben rabszolgaküldöncök voltak egy római úton vagy bölcsek a lhászai szomorúfűzek alatt. Átkutattam legrégebbi álmaimat, utalásokat kerestem, a dolgok nyitját – de hadd szögezzem le, hogy teljes mértékben visszautasítom Freud vulgáris, aljas, fundamentalista világát, amely betegesen szimatol a szexuális szimbólumok után (olyan, mintha Bacon akrosztichonjait keresnénk Shakespeare munkáiban), és e világ keserves kis magzatait, akik az ősi zugból szüleik szerelmi élete után kémkednek.

Kezdetben nem voltam tudatában, hogy az első pillantásra oly határtalan idő börtön. Amint a gyermekkoromat kutatom (az ember önnön örökkévalóságának kutatása után ez a legjobb), a tudatosság ébredését szaggatott villanásokként látom, az árnyközök lassacskán keskenyednek, míg kialakulnak a percepció ragyogó tömbjei, síkos kapaszkodót nyújtva az emlékezetnek. Nagyon korán, többé-kevésbé egyszerre tanultam meg a számokat és beszélni, de úgy tűnik, az a belső tudás, hogy én én vagyok, és a szüleim a szüleim, csak később jelent meg, abban a pillanatban, amikor saját életkoromhoz viszonyítva felfedeztem az övékét. Az erős napfényből ítélve, amely, amikor erre a megvilágosodásra gondolok, emlékezetemet azonnal elárasztja a lombok egymást fedő mintázatán átszűrődő karéjos napfoltokkal, az alkalom anyám születésnapja lehetett, nyárutón, vidéken, én kérdéseket tettem fel, és átgondoltam a kapott válaszokat. Mindez megfelel az ontogenetikus ismétlődés elméletének; az elemző tudat kezdete legtávolabbi ősünk agyában bizonyára egybeesett az idő érzékelésének hajnalával.

Így aztán, amikor a saját korom, a négy év újonnan feltárt, friss és takaros képletét összevetettük a szülői képlettel, a harminchárommal és a huszonhéttel, valami történt velem. Iszonyú, éltető megrázkódtatás ért. Mintha csak másodszor kereszteltek volna meg, sokkal istenibb módon, mint az ötven hónappal korábbi görögkatolikus vízbemerítéskor, amelyet üvöltve és fulladozva szenvedett el egy majdnem-Viktor (anyám, a félig bezárt ajtón keresztül, amely mögé egy régi szokás kényszerítette visszavonulni a szülőket, kijavította a mondókájába belegabalyodó főpresbitert, Konsztantyin Vetvenyickij atyát), úgy éreztem magam, mint akit hirtelen alámerítettek egy sugárzó és mozgékony közegbe, amely nem volt más, mint az idő tiszta eleme. Az ember osztozott rajta – csakúgy, ahogy az izgatott fürdőzők osztoznak a ragyogó tengervízen – olyan lényekkel, akik nincsenek egyedül, hiszen összesodorja őket az idő közös áramlása, a közeg, amely egészen más, mint a térbeli világ, amelyet nemcsak az ember, de a majmok és pillangók is érzékelhetnek. Abban a pillanatban hirtelen a tudatára ébredtem, hogy a huszonhét éves lény, lágy fehérben és rózsaszínben, aki a bal kezemet fogja, az anyám, és a harminchárom éves lény, kemény fehérben és aranyban, aki a jobb kezemet fogja, az apám. Köztük, akik egyenletesen haladtak, ott lépdeltem én peckesen, aztán sietősen, aztán megint peckesen, egyik napfolttól a másik napfoltig, előre az ösvény közepén, amelyet ma már azonosítani tudok a park dísztölgyekkel szegélyezett alléjával vidéki birtokunkon, Virában, a hajdani Szentpétervári kormányzóságban, Oroszországban. Valóban, távoli, elszigetelt, szinte lakatlan időm jelenlegi hegygerincéről látom, amint parányi önmagam, azon az 1903-as augusztusi napon, az érző lét születését ünnepli. Ha azok, akik a bal és a jobb kezemet fogták, már korábban is jelen voltak homályos kisgyermekkori világomban, akkor ezt gyöngéd inkognitóban tették; most azonban apám viselete, a Lovas Gárdisták csillogó egyenruhája, a sima, pompás, aranyozott mellvérttel a mellén és a hátán, úgy bukkant fel, akár a nap, én pedig ezután még évekig fáradhatatlanul érdeklődtem a szüleim életkora felől, akár egy ideges utas, aki az időt kérdezgeti, hogy új karóráját ellenőrizhesse.

Az apám, jegyezzük meg, jóval azelőtt, hogy én megszülettem volna, leszolgálta a maga idejét a katonaságnál, s feltételezem, hogy aznap vidám tréfa gyanánt öltötte magára régi ezrede díszes kellékeit. Így tehát egy tréfának köszönhetem teljes öntudatom első felvillanását – amely megint csak az ontogenetikus ismétlődésre utal, hiszen a föld első olyan teremtményei, akik az idő tudatára ébredtek, egyben az első olyan teremtmények is voltak, akik mosolyogtak.

2

Az ősi barlang az (nem pedig, amit a freudi misztikusok feltételeznének), amelyre négyéves korom játékai visszavezethetők. Felötlik bennem az egyik virai fogadószoba nagy, fehér kretonhuzatú, fekete lóheremintákkal díszített kerevete, akárcsak egy történelem előtti geológiai rengés valamiféle masszív terméke. A történelem a kerevet egyik végétől nem messze kezdődik (a szépséges Görögország ígéretével), ahol egy nagy cserepes hortenziabokor sápadtkék és zöldes virágai félig elrejtik a szoba sarkában álló Diána márvány mellszobrának talapzatát. A falon, amely előtt a kerevet áll, a történelem egy másik szakaszát jelzi az ébenfa keretes szürke metszet – egyike a napóleoni háborúkat ábrázoló képeknek, amelyeken az igazi ellenfelek a történeti hűség és az allegória, és amelyek egyetlen látványsíkra tömörítenek mindent: a sebesült dobost, a halott lovat, a hadizsákmányt, egy katonát, aki éppen átdöfni készül bajonettjével egy másikat, és a sebezhetetlen császárt, aki generálisaival pózol a megdermedt csatározásban.

Egy felnőtt segítségével, aki előbb mindkét kezét, majd erős lábát használta, a kerevet jó néhány hüvelykre elmozdult a faltól, hogy szűk átjárót képezzen, amelyet további segítséggel meghitten befedtem a kerevet hengerpárnáival, és a végein egy pár vánkossal zártam le. Aztán jött a csodás élvezet: átkúsztam a szuroksötét alagúton, kissé elidőztem, hogy a fülemben zúgó dallamot hallgassam – a poros búvóhelyeken rejtőző kisfiúknak oly ismerős magányos rezgést –, végül, a fenséges rettegés rohamában, sebesen puffanó kezeken-térdeken elértem az alagút távoli végét, félrelökdöstem a párnákat; a parketten, egy bécsi szék nádfonata alatt napfényháló fogadott, és két csintalan légy, akik egymást váltogatva pihentek meg. Álomszerűbb és finomabb érzést nyújtott egy másik barlangjáték, amikor kora reggel, ébredéskor az ágyneműből sátrat készítettem, és szabadjára engedtem a képzelőerőmet: ezernyi homályos módon játszott a lenvászon árnyas hógörgetegeivel és a gyönge fénnyel, amely úgy tűnt, mérhetetlen távolságból hatol be félárnyékos búvóhelyemre, onnan, ahova furcsa, sápadt állatokat képzeltem egy tavakkal teli tájban bolyongani. Gyerekágyam emléke, oldalain a bolyhos pamutkötél hálóval, visszaidézi azt az örömöt is, amikor egy gyönyörű, csodálatosan tömör, gránátsötét kristálytojással babráltam, amely valami felidézhetetlen húsvétról maradt; addig szopogattam a lepedő egyik sarkát, míg kellőképpen átnedvesedett, aztán szorosan belecsavartam a tojást, hogy megcsodáljam, és újra megnyaljam a meghitten beborított kristálylapok meleg, rőt ragyogását, amely az izzás és szín csodálatos tökélyével szűrődött át. Később aztán még közelebb is jutottam ahhoz, hogy maga a szépség tápláljon.

Milyen kicsiny is a kozmosz (egy kenguru erszényébe beleférne), milyen silány és satnya az emberi tudathoz képest, egyetlen egyéni emlékezéshez, az emlékező szavak kifejezőerejéhez mérve! Talán túlzott módon ragaszkodom legkorábbi benyomásaimhoz, de okkal vagyok hálás nekik. A vizuális és tapintási élmények igazi édenét tárták fel előttem. Egyik éjjel, 1903 őszén, éppen külföldre tartottunk, emlékszem, (lapos) párnámon térdeltem egy hálókocsi ablakában (valószínűleg a régóta megszűnt mediterrán Train de Luxe-on, a hat kocsi törzsének alsó felét umbrabarnára festették, a faburkolatát csontszínűre), és megmagyarázhatatlan gyötrelemmel néztem a maroknyi meseszerű fényt, egy távoli domboldalról intettek felém, hogy aztán egy fekete bársonyerszénybe peregjenek: gyémántok, melyeket később a szereplőimnek ajándékoztam, hogy vagyonom terhét enyhítsem. Valószínűleg sikerült kinyitnom és feltolnom a szorosra préselt zsalut hálóhelyem fejénél, a sarkam hideg volt, de én csak térdeltem és bámultam. Semmi sem lehet édesebb és különösebb, mint elmerengeni az első borzongásokon. A tökéletes gyermekkor harmonikus világához tartoznak, így az emlékezetben mesterkéletlenül képlékeny formát öltenek, amelynek lejegyzése jóformán semmiféle erőfeszítést nem követel. Mnémoszüné csak a kamaszkor emlékeinél kezd válogatós és akaratos lenni. Mi több, merem állítani, hogy generációm orosz gyerekei az emlékgyűjtés szempontjából zseniális korszakon mentek keresztül, mintha csak a sors hűségesen próbált volna megtenni értük mindent, amit megtehet, hogy többet adjon, mint ami jár, megsejtvén a kataklizmát, amely nemsokára teljesen eltörölte az általuk megismert világot. A géniusz eltűnt, amikor már mindent begyűjtöttek, csakúgy, mint a speciálisabb csodagyerekek esetében – a karmesteri pálcát lengető, hatalmas zongorákat szelídítő, csinos, hullámos hajú ifjak valahogyan szomorú tekintetű, meghatározatlan kórtól szenvedő másodrendű muzsikusokká válnak, s lesz valami eunuchos és formátlan a hátsó fertályukban. Legyen bár így, az egyedi misztériuma továbbra is tantaluszi kínokra serkenti az emlékírót. Sem környezetemben, sem az öröklődésben nem találom pontosan azt az eszközt, amely engem alakított, a névtelen nyomóhengert, amely rányomta életemre a kusza vízjelet, de páratlan mintázata láthatóvá válik, amikor a művészet lámpása átvilágítja az élet írópapírját.

3

Hogy néhány gyermekkori emlékem idejét helyesen rögzítsem, üstökösökhöz, nap- és holdfogyatkozásokhoz kell igazodnom, csakúgy, mint a történetírók, amikor egy rege töredékeit illesztik össze. Máskor viszont adatokban nincs hiány. Látom például magam a tengerparti nedves fekete sziklákon mászkálni, míg Miss Norcott, a bágyadt és mélabús nevelőnő, aki azt hiszi, hogy a nyomában vagyok, a kanyargós part mentén kószál öcsémmel, Szergejjel. Játék karkötőt viselek. Amint átkúszom a sziklákon, egyre ismételgetem, valami lelkes, kiáradó, mélységes elégtételt nyújtó igézetben az angol childhood – gyermekkor – szót, amely titokzatosnak, újszerűnek hangzik, és mind furcsábbá válik, amint kicsiny, túlzsúfolt, lázas elmémben összekeveredik Robin Hooddal, Little Red Riding Hooddal – Piroskával – és a púpos vén boszorkák barna hoodjával – csuklyájával. A sziklák fodraiban langymeleg a tengervíz, és a csöppnyi zafírtavacskák felett szőtt bűbájaimat mágikus dünnyögésem kíséri.

A helyszín természetesen Abbázia, az adriai partok. A csuklómra tekeredő, áttetsző, halványzöld és rózsaszín celluloidanyagú holmi, ami egy divatos szalvétagyűrűhöz hasonlít, egy karácsonyfa gyümölcse, Ánya, velem egykorú bájos unokahúgom ajándékozott meg vele Szentpéterváron néhány hónappal korábban. Érzelgősen őrizgettem a kincset, míg csak sötét sugarak nem váltak szét benne, és én eldöntöttem, akár egy álomban, hogy ezek levágott hajtincseim, s valahogyan bekerültek a ragyogó anyagba a könnyeimmel együtt, amelyeket a közeli Fiuméban, a gyűlölt borbélynál tett borzalmas látogatáskor ejtettem. Ugyanaznap egy vízparti kávéházban, éppen amikor kiszolgáltak minket, apám észrevette, hogy két japán tiszt ül egy szomszédos asztalnál, és mi azonnal távoztunk – én sietősen bekaptam egy egész gombóc citromszorbét, és titkon vittem magammal sajgó számban. 1904-et írtunk. Ötéves voltam. Oroszország harcban állt Japánnal. Az angol képes hetilap, amelyre Miss Norcott előfizetett, habzsolta a japán művészek háborús képeit: bemutatták, hogyan süllyednének el az orosz mozdonyok – a japán rajzolók ábrázolásában különösen játékszerűnek tűntek –, ha hadseregünk megpróbálna síneket fektetni a Bajkál-tó szeszélyes jegére.

De lássuk csak. Ehhez a háborúhoz egy korábbi élmény is kapcsolódik. Ugyanazon év elején, egyik délután szentpétervári házunkban levezettek a gyermekszobából apám dolgozószobájába, hogy köszöntsem a család egyik barátját, Kuropatkin generálist. Zömök, egyenruhába szorított teste szinte recsegett-ropogott, amikor a szórakoztatásomra egy maroknyi gyufát szórt a kerevetre, amin ült, tíz gyufát vízszintes vonallá rendezett, egyiket a másik mögé, és azt mondta: „Ez a tenger szép időben.” Aztán páronként felbillentette őket, az egyenes vonal cikcakká változott – ez lett a „viharos tenger”. Összekeverte a gyufákat, és újabb, reményeim szerint izgalmasabb trükkre készült, amikor megszakítottak minket: bevezették a szárnysegédjét, aki mondott neki valamit. Kuropatkin nyugtalanul dörmögött oroszul, feltápászkodott ülőhelyéről, s a szanaszéjjel szórt gyufák felröpültek a súlyától megszabaduló kerevetről. Aznap kapta a parancsot, hogy vegye át a főparancsnokságot a távol-keleti orosz csapatok felett.

Az eset különös folytatása tizenöt évvel későbbre tehető, amikor apámat, aki éppen a bolsevik uralom alá került Szentpétervárról menekült Dél-Oroszországba, miközben egy hídon ment át, egyszer csak megszólította egy öregember; irhabundájában úgy nézett ki, mint egy ősz szakállú paraszt. Tüzet kért apámtól. A következő pillanatban felismerték egymást. Remélem, az öreg Kuropatkinnak sikerült rusztikus álruhájában megszöknie a szovjet fogság elől, de nem erről szeretnék beszélni. A gyufamotívum kibontakozása az, ami különösen kedvemre való: valaki megbabrálta és szétszórta a bűvös szálakat, amelyeket mutatott nekem, a csapatai is eltűntek, és minden elsüllyedt, akár a játék vonatom, amelyet 1904–1905 telén, Wiesbadenben megpróbáltam áthajtani a Hotel Oranien udvarának fagyott pocsolyáin. Az önéletrajzíró igazi célja, azt hiszem, az életet átszövő motívumhálók kidolgozása.

4

Oroszország végzetes távol-keleti hadjáratának végét ádáz belső zűrzavar kísérte. Anyámat ez sem rettentette el, majdnem egyévnyi külföldi tartózkodás után visszatért Szentpétervárra három gyermekével. Ez 1905 elején történt. Az államügyek a fővárosba szólították apámat; az Alkotmányos Demokraták Pártjának – apám az alapító tagok közé tartozott – jó esélyei voltak elfoglalni a helyek java részét az első Parlamentben a következő évben. Egy ízben azon a nyáron, amikor rövid időre meglátogatott minket vidéken, hazafias döbbenettel állapította meg, hogy az öcsém és én tudunk ugyan írni-olvasni angolul, oroszul azonban nem (az olyan szavak, mint például a „kakaó” és a „mama”, kivételével, amelyekben a két nyelv betűi egyformák). Eldöntetett, hogy a falusi tanító minden délután feljön hozzánk órát tartani, és sétál velünk.

Első matrózruhámhoz kapott sípom éles és boldog füttyszavával szólít vissza gyermekkorom a távoli múltba, hogy újra megrázzam elbűvölő tanárom kezét. Vaszilij Martinovics Zernoszekovnak torzonborz, barna szakálla volt, kopaszodó feje és porcelánkék szeme, egyik szemhéján lenyűgöző dudorral. Az első nap, amikor eljött, egy doboz szörnyen izgalmas kockát hozott, a tömbök minden oldalán más betű állt; a kockákat úgy kezelte, mintha felbecsülhetetlen értékű tárgyak lennének, és tulajdonképpen azok is voltak (ráadásul nagyszerű alagutat lehetett belőlük építeni játék vonatok számára). Mélyen tisztelte az apámat, aki nemrégiben újjáépíttette és korszerűsítette a falusi iskolát. A szabadelvű gondolkodás ómódi jelzéseként fitogtatta lebegő, gondatlan csokorba rendezett fekete nyakkendőjét. Valahányszor megszólított, magázott – nem olyan mereven, mint a szolgálók, és nem úgy, ahogy anyám tette végtelen féltése pillanataiban, amikor felment a lázam vagy elvesztettem egy aprócska vonatutasom (mintha a tegeződés túl gyönge lett volna ahhoz, hogy elviselje szeretete terhét), hanem azzal az udvarias egyszerűséggel, ahogyan olyan embertársunkkal beszélünk, akit nem ismerünk kellőképpen ahhoz, hogy letegezzük. Szenvedélyes forradalmár volt, hevesen hadonászott vidéki sétáink alatt, az emberségről és a szabadságról beszélt, a háború borzalmáról, arról a szomorú (én úgy gondoltam, érdekes) kényszerűségről, hogy a zsarnokokat fel kell robbantani; néha előkapta az akkor népszerű pacifista könyvet, a Doloj oruzsije!-t (Bertha von Suttner Die Waffen nieder!{4} című művének fordítását), és unalmas idézetekkel traktált engem, a hatéves gyermeket; igyekeztem megcáfolni őket: zsenge és harcias korban lévén, a játék pisztolyokkal és Artúr király lovagjaival benépesített világom dühödt védelmében kiálltam a háború mellett. A Lenin-rezsimben, amikor minden nem kommunista radikálist könyörtelenül üldöztek, Zernoszekovot kényszermunkatáborba küldték, de sikerült külföldre szöknie, és Narvában halt meg 1939-ben.

Bizonyos szempontból neki köszönhetem, hogy egy darabig folytathatom magánösvényemet, amely e zaklatott évtized útjával párhuzamosan halad. Amikor 1906 júliusában a cár alkotmányellenesen feloszlatta a Parlamentet, néhányan a tagjai közül, apám is, zendülő ülést tartottak Viborgban, és megjelentettek egy kiáltványt, amely felszólította a lakosságot, hogy szálljon szembe a kormánnyal. Ezért, több mint másfél év múlva, bebörtönözték őket. Apám nyugodt, habár kissé magányos három hónapot töltött magánzárkában a könyveivel, az összecsukható fürdőkádjával és J. P. Muller házitorna-könyvének másolatával. Anyám élete végéig megőrizte leveleit, a ceruzával vécépapírra írott élénk episztolákat, amelyeket apámnak sikerült kicsempésznie hozzá (ezeket 1965-ben megjelentettem az orosz nyelvű Vozdusnije putyi folyóirat negyedik számában, amelyet Roman Grinberg adott ki New Yorkban). Mi vidéken voltunk, amikor szabadlábra helyezték, és a tanító ünnepséget rendezett, a falut zászlódíszbe öltöztette (némelyikük becsületesen vöröslött), hogy köszöntsék apámat, amikor hazajön a vasútállomásról a fenyőágak boltívei és legkedvesebb virágából, búzavirágból font koszorúk alatt. Mi, gyerekek, lementünk a faluba, és amikor felidézem azt a bizonyos napot, kristálytisztán látom a napfényben megvillanó folyót; a hidat, a fakorláton egy halász ottfelejtett kannájának vakító bádogját; a hárslombú domboldalt rózsáspiros templomával és a márványmauzóleummal, ahol anyám halottai nyugszanak; a faluba vezető poros utat; a sarjadó, pasztellzöld fűnek a homokos talaj kopasz foltjai által meg-megszakított csíkját az út és az orgonabokrok között, amelyek mögött kancsalító, mohos gerendakunyhók álltak roskadozó sorban; az új iskola kőépítményét a régi gerendaépület mellett; és egy kis fekete kutyát nagyon fehér fogakkal, amely félelmetes sebességgel, de teljes csendben rontott ki a kunyhók közül, amint sebesen elhajtottunk, hangját az élvezetes, tömör kitörésre tartogatta, amikor néma rohamában végre sikerült megközelítenie a sebesen száguldó kocsit.

5

A régi és az új, a liberális és a patriarchális szemlélet, a végzetes szegénység és a végzetszerű gazdagság fantasztikus módon fonódtak össze századunk első furcsa évtizedében. Egyetlen nyár alatt számos alkalommal megtörtént, hogy az ebéd kellős közepén, a virai udvarház földszintjén, a ragyogó, sokablakos, diófa burkolatos ebédlőben Alekszej, a komornyik, boldogtalan arckifejezéssel lehajolt, és halkan tájékoztatta apámat (különösen halkan, ha társaságunk volt), hogy a falubéliek egy csoportja odakint várja a barint. Apám fürgén felemelte öléből az asztalkendőt, és elnézést kért anyámtól. Az ebédlő nyugati ablakainak egyike a főbejárat melletti kocsiút egy szakaszára nézett. Látszottak a lonccserjék csúcsai a tornáccal szemben. Innen szűrődött be a parasztok udvarias üdvözlő zsongása, amikor a láthatatlan csoport láthatatlan apámat köszöntötte. Az ezt követő, szokványos hangerejű egyezkedés nem hallatszott, hiszen az ablakok alsó spalettáit behajtottuk, hogy kizárjuk a hőséget. Feltehetően valamilyen peres ügyben, egy helyi viszály megoldásánál volt szükség a közbenjárására, vagy különleges segélyért fordultak hozzá, esetleg engedélyt kértek, hogy arassanak földünk egy darabján, vagy hogy kivágjanak néhányat olyannyira kívánatos fáink közül. Ha, mint ez általában történt, a kérés egyből teljesíttetett, a zsivaj újra kitört, és aztán hálából a jó barint kitették a nemzeti megpróbáltatásnak: meglóbálták, feldobták, majd óvatosan elkapta a húsz, esetleg még több erős kar.

Az ebédlőben az öcsémet és engem felszólítottak, hogy folytassuk az étkezést. Anyám, mutató- és hüvelykujja között valami ínyencfalattal, lenézett az asztal alá, ellenőrizte, hogy ideges és zsémbes dakszlija a helyén van-e. „Un jour ils vont le laisser tomber”{5} – motyogta Mademoiselle Golay, a pedáns, borúlátó öreg hölgy, aki anyám nevelőnője volt, és még mindig velünk lakott (és rettenetes viszonyban állt a mi nevelőnőinkkel). Az asztal mellett, a helyemen, a nyugati ablakok egyikén keresztül hirtelen a levitáció egy csodálatos esetének voltam tanúja. Egy pillanatra feltűnt apám alakja szél fodrozta fehér nyári öltönyében, dicsőségesen elterpeszkedve a levegőben, végtagjai különös véletlenszerű tartásban, szép, rendíthetetlen arca az égre nézett. Láthatatlan dobálói hatalmas hórukkjára háromszor repült fel ily módon, másodszor magasabbra szállt, mint először, és aztán utolsó, legemelkedettebb szárnyalásán nekidőlt, mintha csak örökre, a nyári dél kobaltkék egének, akár azok a paradicsomi alakok, akik kényelmesen lebegnek gazdagon ráncolt öltözékükben a templom boltozatos mennyezetén, míg odalent a halandó kezekben egyenként fellobbannak a viaszgyertyák, és a pillanatnyi lángok raja megtöri a tömjén füstjét, a pópa az örökkévalóság nyugalmáról kántál, és a végtisztesség liliomai elrejtik annak arcát, aki az úszó fények között a nyitott koporsóban fekszik.

Második fejezet

1

Úgy emlékszem (érdeklődéssel és élvezettel idézem fel önmagam, csodálattal vagy ellenszenvvel csak ritkán), a kezdetek kezdetétől finom érzékcsalódások játszottak velem. Néha hangokat hallottam, máskor képek rohantak meg, ám nem sok hasznom volt belőlük. A látnoki pillanatok, amelyek megfékezték Szókratészt, vagy Joaneta Darcot{6} bátorították, nálam elsatnyultak: olyanok lettek, mint az, amit az ember véletlenül meghall, miközben felveszi, majd leteszi az ikertelefon kagylóját, mert más beszél. Közvetlenül elalvás előtt gyakran valamiféle monológra leszek figyelmes, amely elmém egy mellékszögletében folyik, igencsak függetlenül éppen aktuális gondolataimtól. Az elcsípett hang semleges, szenvtelen, idegen; ráadásul számomra teljesen érdektelen szavakat hord össze – egy angol vagy orosz mondatot, amelyet még csak nem is hozzám címeztek, és annyira semmitmondó, hogy nem akarom példázni, nehogy a sivárságot, amelyről beszélek, elrondítsa akár csak egy körömpiszoknyi értelem is. Az ostoba jelenség, úgy tűnik, az elalvás előtti látomások auditív megfelelője – ez utóbbiakat szintén jól ismerem. Nem arra a ragyogó képre gondolok, amelyet az akarat szárnycsapása varázsolt elő (például egy régóta halott szülő szeretett arca); az egyike az emberi szellem legbátrabb tetteinek. Nem is az úgynevezett muscae volitantes-ról{7} beszélek – a jelenséget az üvegtestbe került szemcsék látóidegre vetülő árnyéka okozza, amelyeket örvénylő, áttetsző fonalakként érzékelünk. Amire én gondolok, az talán az elalvás előtti káprázathoz áll közel: egy színes folt, egy utókép felvillanása, amivel az imént leoltott lámpa sérti a szemhéj éjszakáját. Ám nincs feltétlenül szükségem effajta indító löketre ahhoz, hogy a behunyt szemem előtt elhaladó látomások lassan, folyamatosan megjelenjenek. Jönnek és mennek, az álomittas szemlélő közreműködése nélkül, de lényegesen különböznek az álomképektől, mert még ura vagyok érzékeimnek. Gyakran vannak groteszk látomásaim. Elkorcsosult arcok zaklatnak, durva ábrázatú, vörös fejű törpék, kidagadt orral és fülekkel. Káprázataim néha mégis engesztelő homályba burkolóznak, ilyenkor – a szemhéj belső felére vetítve – szürke alakokat látok sétálni méhkaptárok között, apró fekete papagájok tűnnek el lassan a hegycsúcsok havában, vagy mályvaszínű messzeség olvad szét a mozgó árbócok felett.

Mindennek tetejébe a színes hallás egy szép példáját is bemutathatom. Talán a „hallás” szó nem a legmegfelelőbb, hiszen a színérzet, úgy tűnik, abból adódik, hogy kimondok egy adott betűt, míg elképzelem a körvonalát. Számomra a hosszú a az angol ábécében (és a továbbiak erre az ábécére vonatkoznak, amennyiben nem, azt jelezni fogom) az ódon fa árnyalatában játszik, míg egy francia a politúrozott ébent idéz. E fekete csoportba tartozik a kemény g (vulkanizált kaucsuk) és az r (hasadó, kormos rongy). A zabkása n, a metélt-laza l és az elefántcsont keretes kézitükör o alkotják a fehér csapatot. Elgondolkodtató a francia on, amelyet úgy látok, mint egy színültig töltött pohárka alkohol feszített tükrét. Térjünk át a kék csoportra: ide tartozik az acélos x, a viharfelhő z, a tőzegáfonya k. Minthogy a hang és forma finoman összefonódnak, a q-t barnábbnak látom a k-nál, míg az angol s nem a c világoskékje, hanem az azúr és gyöngyház különös keveréke. Az egymással határos árnyalatok nem olvadnak egybe, a diftongusoknak pedig nincs külön színük, hacsak egy másik nyelvben nem egyetlen betű képviseli őket (így befolyásolja angol párját a bolyhos-szürke, háromszárú orosz betű, amely az sh-t jelzi, a betű, amely ősi, akár a Nílus áradásai).

Sietek kiegészíteni a listámat, mielőtt megszakítanának. A zöld csoportban van az égerzöld f, az éretlen alma p-je és a pisztáciaszín t. A legjobb, amivel a w-nél szolgálhatok, egy ibolyaszínnel kevert fakózöld. A sárgák magukba foglalják a különböző e-ket és i-ket, a krémszín d-t, a ragyogó-arany y-t, és az u-t, amelynek ábécé-értékét csak az „olívazöld fényű rézszínnel” tudom kifejezni. A barna csoporthoz tartozik a lágy g gazdag, gumiszerű tónusa, a sápadtabb j és a h iszapszínű cipőfűzője. Végezetül jöjjenek a pirosak: a b az az árnyalat, amelyet a festők sziénai vörösnek hívnak, az m egy rózsaszín flanelránc, és ma végre sikerült a v tökéletes társítása: ez Maerz és Paul Dictionary of Colourjának „kvarc-rózsája”. A szivárvány szava, egy elsődleges, bár némiképp sáros árnyalatú szivárványé, az én magánnyelvemben gyakorlatilag nem kiejthető: kzspygv. Legjobb tudomásom szerint az audition colorée-val{8} elsőként egy albínó orvos foglalkozott Erlangenben, 1812-ben.

Egy szinesztéziás vallomása unalmas kérkedés lehet azok számára, akiket az enyémnél szilárdabb falak védenek az effajta kicsordulástól és áradástól. Anyám viszont teljesen normálisnak tartotta ezt az egészet. Az ügy akkor pattant ki, amikor egyik nap, hétéves koromban, egy halom régi ábécékockából kezdtem tornyot építeni. Mellékesen megjegyeztem, hogy a kockák színeit eltévesztették. Aztán felfedeztük, hogy néhány betűt ugyanolyan színűnek lát, mint én, valamint azt is, hogy anyám a zenei hangokat is színesnek látja. A hangjegyek bennem semmiféle színhatást nem idéznek elő. A zene, sajnálattal mondom, nem más számomra, mint többé-kevésbé irritáló hangok önkényes egymásutánisága. Megfelelő érzelmi állapotban kibírom egy zengő hegedű rohamát, de a zongorakoncert és az összes fúvós hangszer kis dózisokban untat, nagyobb dózisokban pedig a bőrt nyúzza le rólam. Annak ellenére, hogy minden télen számos operának kitettek (a Ruszlánt és a Pikk dámát legalább egytucatszor meghallgattam feleannyi év leforgása alatt), a zene iránti gyönge fogékonyságomat teljesen eltiporta a látáskényszer gyötrelme: nem voltam képes Pimen háta mögül kilesni, mit ír, és Júlia kertjének halovány virágai között hiába próbáltam elképzelni a pávaszemeket.

Anyám mindent megtett, hogy ösztönözze mindenfajta látványra való érzékenységemet. Hány és hány akvarellt festett nekem; micsoda megvilágosodás volt, amikor megmutatta az orgonafát, amely a kevert kékből és vörösből nőtt ki! Néha szentpétervári házunkban, öltözőszobája (itt születtem) falának titkos fülkéjéből elővett egy csomó ékszert, hogy lefekvés előtt elszórakoztasson. Akkoriban nagyon kicsi voltam, és a ragyogó diadémok, a gyöngysorok és gyűrűk ugyanolyan titokzatosnak és elbűvölőnek tűntek, mint a kivilágított város a császári ünnepségeken, amikor a zúzmarás éjszaka puha csöndjében a színes – zafír, smaragd, rubin – villanykörtéből kirakott óriás névjelek, koronák és heraldikai díszítések varázslatos visszafogottsággal izzottak az utcai házak homlokzatának hókontúros párkánya felett.

2

Számtalan gyerekkori betegségem még szorosabbra fűzte a kapcsot anyámmal. Kisfiúként kivételesen fogékony voltam a matematika iránt; tehetségemet aztán teljesen elvesztettem egyedülállóan tehetségtelen fiatal koromban. Ez az adomány rettenetes szerepet játszott a tüszős mandulagyulladással vagy skarláttal vívott harcaimban, amikor óriási gömböket és hatalmas számokat éreztem könyörtelenül duzzadni sajgó agyamban. Egy ostoba tanító túlságosan korán magyarázta el nekem a logaritmusokat, és olvastam (egy brit cikkben, talán a Fiúk lapjában) egy bizonyos hindu fejszámolóról, aki pontosan két másodperc alatt megadta, mondjuk, 3529471145760275132301897342055866171392 tizenhetedik gyökét (nem vagyok biztos benne, hogy jól jegyeztem meg a számot; a gyök mindenesetre 212 volt). Ilyen szörnyek élősködtek delíriumomon, és egyetlen módon akadályozhattam volna meg, hogy kilökdössenek saját magamból: ha megölöm őket, ha kitépem a szívüket. De túlságosan erősek voltak, én pedig felültem, és csonka mondataimat nehézkesen formálva próbáltam elmagyarázni anyámnak a dolgot. Önkívületem alatt anyám felfedezte bennem a számára is ismerős érzéseket, és megértése visszacibálta táguló világegyetememet a newtoni normákhoz.

Egy olyan ostoba irodalmi tan, mint az önplágium jövőbeli szakértője örömmel fogja egybevetni az Adomány című regényem főszereplőjének élményét az eredeti eseménnyel. Egy napon, hosszú betegség után, amint nagyon gyöngén feküdtem ágyamban, észrevettem, hogy a megnyugvás és könnyedség szokatlan eufóriája vett erőt rajtam. Tudtam, hogy anyám elment megvenni nekem a mindennapi ajándékot – ezek tették oly kellemessé lábadozásomat. Nem tudtam rájönni, mi lesz az, de furcsán áttetsző állapotom kristályüvegén keresztül élénken magam elé képzeltem őt, amint lefelé tart a Morszkaja utcán a Nyevszkij sugárút felé. Láttam a könnyű szánt, amelyet egy pej paripa húz. Hallottam a ló horkantásait, herezacskója ritmikus csattogását, a fagyott föld- és hógöröngyöket, amint a szán orrának puffannak. A szemem előtt és az anyám szeme előtt ott magaslott a kocsis hátsója, nehéz, bélelt kék kabátjában, bőrtokos órája (húsz perccel múlt kettő) rákötve derékszíjára, alóla kitüremkedtek óriási, buggyos farának úritökszerű redői. Láttam anyám fókaprémjeit, a fagyos száguldásban karmantyúját arcához emelte a szentpétervári hölgyek kecses, téli utazáskor megszokott mozdulatával. Az anyámat csípőig elfedő hatalmas medvebőrt hurokkal csomózták ülése alacsony támlájának két szélső gombjához. Mögötte keskeny támasztékán e gombokba kapaszkodva állt a lakáj kokárdás kalapban a szán hátsó, kiálló tengelyén.

Még mindig a szánkót figyeltem, láttam, amint megáll Treumann boltjánál (írószerek, bronz csecsebecsék, kártyák). Anyám éppen kilépett a boltból, a lakáj kísérte. Ő hozta anyám szerzeményét, egy ceruzának tűnt. Meglepett, hogy egy ilyen aprócska tárgyat nem ő maga fog kezében, és a méretek e bosszantó kérdése haloványan kiújította, szerencsére nagyon rövid időre, azt az „elmetágulás-effektust”, melyről azt reméltem, véget ért a lázzal. Újra betakargatták a szánban, néztem leheletük páráját, a lovakét is. Néztem az ismerős ajakbiggyesztést: anyám fújt egyet, hogy kitágítsa a túl szorosan arcára csavart fátyol hálóját, és amint ezt leírom, a csipkés puhaság, amit ajkaim éreztek, valahányszor megcsókoltam fátyolba burkolt arcát, visszatér – újra meglibben a havas-kék, kék-ablakos (a függönyt még nem húzták be) múlt örömrivalgásával.

Néhány perccel később belépett a szobámba. Karjában jókora csomagot tartott. Káprázatomban sokkal kisebbnek látszott – talán mert tudat alatt helyreigazítottam azt, amitől a logika óvott, hiszen még az önkívület kitágult világának félelmetes maradványa lehetett volna. Most a tárgyról bebizonyosodott, hogy egy óriási, sokszögű Faber ceruza, négy láb hosszú és ennek megfelelően vastag. Eddig a bolt kirakatában lógott bemutatódarabként, és anyám feltételezte, hogy vágyom rá, úgy, ahogy minden nem elérhető dologra vágytam. A boltost rávette, hogy hívja fel az egyik meghatalmazottat, „doktor” Libnert (mintha csak a tranzakció valóban patológiai jelentőséggel bírt volna). Egy rettenetes pillanatig azon tűnődtem, vajon a hegye valódi grafitból van-e. Abból volt. Néhány évvel később elégedetten állapítottam meg, miután lyukat fúrtam az oldalába, hogy a ceruzabél az egész hosszúságában megvan – a l’art pour l’art tökéletes esete volt Faber és dr. Libner részéről, hiszen a ceruza túlságosan nagy volt a használathoz, és valójában nem is arra szolgált, hogy használják.

„Ó, igen” – mondta anyám, valahányszor megemlítettem neki szokatlan érzeteim némelyikét. „Igen, mindezt ismerem”, és szinte hátborzongató ártatlansággal beszélt olyan dolgokról, mint a kettős látás, a háromlábú asztalka falapján hallott kis koppantások, az előérzetek és a déjà vu érzése. Közvetlen felmenőinek sorát egy szektariánus vonal is jellemezte. Templomba csak nagyböjtkor és húsvétkor ment. Szakadár mivolta a görögkatolikus egyház rituáléival és papjaival szemben viseltetett egészséges ellenszenvében nyilvánult meg. Az evangéliumok költőisége és moralitása mélységesen vonzotta, ám nem volt szüksége egyetlen dogma támogatására sem. Gondolatai közé sosem férkőzött be a halál utáni élet visszataszító bizonytalansága vagy a halál utáni magánélet hiánya. Erős és tiszta vallásossága úgy nyilvánult meg, hogy egyaránt hitte: létezik egy másik világ, és hogy a földi élet eszközeivel azt lehetetlen megérteni. Az ember csak annyit tehet, hogy igyekszik megpillantani a homályban, a kimérák között valami valóságosat a távolban, úgy, ahogy a különösen erős napi agyműködéssel megáldott emberek képesek felfogni legmélyebb álmukban is az ébrenlét óráinak rendezett valóságát a kusza és idétlen lidércnyomás agóniáján túl.

3

Szeretni tiszta szívből, a többit a sors majd elintézi, ez volt az egyszerű szabály, amelyet anyám követett. „Vot zapomnyi” (vésd az emlékezetedbe) – mondta összeesküvő hangon, valahányszor felhívta a figyelmemet valamiféle szeretett dologra Virában: egy pacsirtára, amely felszállt a tompa, tavaszi nap aludttejegébe, egy hővillámra, amely lefényképezte az éjben a távoli fasor vonalát, a juharlevelek színskálájára a barna homokon, egy kis madár ék alakú lábnyomára a friss hóban. Mintha csak érezte volna, hogy alig néhány év múlva világának kézzelfogható része elenyészik, különleges tudatossággal figyelte az idő különféle jeleit, amelyek megbélyegezték vidéki otthonunkat. Saját múltján ugyanazzal az emlékező hévvel csüggött, amellyel most én csüggök az ő emlékképén és a magam múltján. Tulajdonképpen egy remekbe készült csalóka látszatot örököltem – az érinthetetlen birtok, a valótlan uradalom szépségét –, és ez remek gyakorlat volt a későbbi veszteségek elviseléséhez. E hely sajátos jelei és nyomai ugyanolyan kedvessé és megszenteltté váltak számomra, mint amilyenek számára voltak. Ott volt a szoba, a kémiai laboratórium, amely korábban anyám édesanyjának kedvenc időtöltését szolgálta; ott volt a táj jellegzetes hársfája, a falu, Grjazno (a hangsúly az utolsó szótagon) felé emelkedő út mentén, a legmeredekebb szakaszon, ahol az ember legszívesebben „szarvánál ragadta meg a biciklit” (bika za roga), amint apám, a lelkes kerékpáros szerette mondani, és ahol valamikor megkérte anyám kezét; és ott volt, az úgynevezett „régi” parkban, az ódivatú teniszpálya, most moha és vakondtúrások, gombák birodalma, amely a nyolcvanas és kilencvenes években vidám labdaváltások színhelye volt (még anyám zord apja is ledobta kabátját, hogy erős markával felbecsülje a legnehezebb ütő súlyát) – ám mire tízéves lettem, ezt eltörölte a természet, olyan alaposan, ahogy egy mértani feladványt simítunk el a filcronggyal.

Időközben hozzáértő mesterek, akiket e célból hozattak Lengyelországból, remek modern pályát építettek a park „új” részének végébe. Egy kerítés dús drótrácsozata választotta el a virágos réttől, amely az agyagot szegélyezte. Nedves éjszakák után a talaj barnás-fényes lett, a fehér vonalakat folyékony krétával festette vissza zöld vedréből Dmitrij, legalacsonyabb és legidősebb kertészünk, egy jámbor, fekete csizmás, vörös inges törpe; lassan haladt hátrafelé, háta meggörbült, amint ecsetje követte a vonalat. A körbekerített területtel párhuzamosan futott egy csüngő borsófasövény (a „sárga borsófa” észak-orosz megfelelője), bejáróval a közepén, a pálya kapujánál, s ez párhuzamos volt az ösvénnyel, amelyet tropinka Szfinkszovnak („a szenderek ösvényének”) hívtunk, mert az esti pávaszemek erre látogatták meg alkonyatkor az út túloldalán, a kerítéssel párhuzamosan futó bodros orgonákat, amelyek sora ugyanúgy megtört középen. Az ösvény képezte a nagy T keresztrúdját, a szára az anyámmal egyidős sudár tölgyek alléja volt, amely átszelte (mint már mondottam) egész hosszúságában az új parkot. A T alapjától végigtekintve a fasoron, a kocsiút mellett jól kivehető a ragyogó kis rés ötszáz yardnyira – vagy ötvenévnyire, ha innen nézem. Akkori tanítónk vagy apám, amikor velünk volt vidéken, mindig az öcsémmel játszott temperamentumos családi páros mérkőzéseinken. „Megy!” – kiáltotta anyám a maga régies módján, amint előretette kis lábát, és lehajtotta fehér kalapos fejét, hogy aztán takaros, de gyönge szervát üssön. Gyakran felbosszantott, őt pedig a labdaszedő fiúk bosszantották fel, két mezítlábas parasztlegény (Dmitrij tömpe orrú unokája és az első fogathajtó lányának, a csinos Polenkának az ikertestvére). Az északi nyár délszakivá változott aratás idején. A kivörösödött Szergej két térde közé szorította ütőjét, és ráérősen törölgette szemüvegét. Látom a kerítésnek támasztott lepkehálómat – hátha kell. Wallis Myers teniszkönyve nyitva hever egy padon, és apám (aki elsőrangú játékos volt Frank Riseley-típusú bombaerős szerváival és gyönyörű pörgetett átemeléseivel) minden váltás után gondosan megkérdezte az öcsémet és engem, hogy vajon megszállt-e minket a kegyelem állapota, amikor pontosan érezzük, hova fog szállni az ütésünk. Néha egy csodálatos zápor beterelt a pálya sarkában álló menedékbe, az öreg Dmitrijt pedig beküldték esernyőért és kabátokért a házba. Negyedóra múlva újra feltűnt a ruhahegy alatt a hosszú sétányon, amely, miközben közeledett, már kezdte visszanyerni leopárdfoltjait az újra felragyogó napfényben, így hatalmas rakománya feleslegessé vált.

Anyám szerette az összes ügyességi játékot és a szerencsejátékokat. Hozzáértő keze alatt a kirakós ezernyi darabkája lassacskán angol vadászjelenetté változott; ami egy ló végtagjának tűnt, arról kiderült, hogy egy szilfa tartozéka, és az addig elhelyezhetetlen darab pontosan beilleszkedett a foltos háttér üregébe, a játékost pedig valamiféle elvont, ugyanakkor kézzelfogható elégtétel finom borzongása töltötte el. Valaha nagyon szerette a pókert, amely diplomáciai körökön keresztül érkezett Szentpétervárra, így a kombinációk némelyike megőrizte kedves francia nevét – brelan „a drill”, couleur „a szín” és így tovább. Legtöbbször egyszerű „draw poker”-t játszottak, amelyet időnként a halmozódó nyeremény és a mindent helyettesítő joker tett izgalmasabbá. A