Christi Caldwell

Az éjszaka hercege

Christi Caldwell

Az éjszaka
hercege

A mű eredeti címe

In the Dark with the Duke

Text copyright © 2020 by Christi Caldwell Incorporated

This edition is made possible under a license arrangement originating with

Amazon Publishing, www.apub.com,

in collaboration with Lex Copyright Office.

All rights reserved.

Hungarian translation © Bánki Vera

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

BÁNKI VERA

Szerkesztette

ZÁDOR LÍDIA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISSN 1586-6777

ISBN 978 963 452 634 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Lindsey-nek.

Nagy szerencsém van, hogy személyedben olyan szerkesztőt kaptam, aki nemcsak hisz a munkámban, de segít is nekem abban, hogy az „sziporkázzon”.

Igazán hálás vagyok mindazért, amit értem teszel.

Köszönöm, hogy mindig megbeszélhetem veled a szereplőket, a cselekmény fontosabb pontjait és minden mást.

Lila és Hugh történetét neked írtam.

Egy csapás a hasra.

Egy a szemre.

Egy harmadik a torokra.

Így hal meg az ember.

Ökölvívók Társasága

Prológus

Anglia, London, Covent Garden
1810

A szabályok világosak voltak.

És egyszerűek.

Mindig te legyél az, aki beviszi a legerősebb, legpontosabb ütést. Azt a döntő fontosságút, amely – ha megfelelően alkalmazzák – végső soron halálos is lehet.

Éppen ez a durvaság hódította meg a nemeseket. Hajlandóak voltak pénzt áldozni az élvezetek legkegyetlenebbjéért, és ezek a kegyetlen élvezetek tartották életben Hugh Savage-ot.

Vagy legalábbis ma éjszakáig ezek tartották életben.

Hugh felemelte az öklét, és sebesen a levegőbe csapott. A repedt metszett tükörben megpillantotta a látogatóját, még mielőtt az illető kinyithatta volna a száját.

– Tudod, mi a teendőd, ugye?

Hugh a kérdésre nem mással válaszolt, mint egy újabb begyakorolt ütéssel, amely sziszegett a csendben.

A kétségbeesettek mindig valami átkozott találkozóra vágytak. Mintha volna valami érdemi hozzáfűznivalójuk. Végül Hugh megértette: ezek a leckék leginkább arra szolgáltak, hogy a visszataszító nemesek meggyőzzék magukat arról, hogy ők azok, akik az ellenőrzésük alatt tartják a mérkőzést, holott a valóságban csak a ringben küzdő két ember számított.

Hugh visszafogta az őt elárasztó haragot, és szabadjára engedte az öklét: a kézfeje olyan közel került a tükörhöz, hogy az ujjpercei szinte súrolták.

Az ütések sorozatban követték egymást.

Hugh-nak, a pusztakezes öklözőnek legkevésbé kioktatásra volt szüksége. És legkevésbé attól az embertől, aki edzőnek érkezett ide. Lehet, hogy a londoni társaság legmagasabb köreiből származik, de itt, ezen a környéken Hugh volt a ring királya. Szembefordult a lorddal, aki csaknem negyven évvel volt idősebb a tizenöt esztendős Hugh-nál, vagy húsz kilóval soványabb, harminc centivel alacsonyabb, és sokkal, de sokkal ostobább. Hugh kibújt az ingéből, félrehajította, és a finom úriember húsos arcából eltűnt minden szín.

Az ajtón túlról üdvrivalgás és kiabálás zűrzavara hallatszott, abban a helyiségben még folyt az utolsó összecsapás. A nagy lárma ellenére Hugh ki tudott venni másféle hangokat is: hallotta, ahogy az álarcos lord nyel egyet, amikor megpillantotta Hugh forradásokkal teli mellkasát. Látta, milyen gyorsan mozog az ádámcsutkája. Hallotta a szövet súrlódását, ahogy a kabátját gyűrögette.

– Én tudom, hogyan kell küzdeni – közölte Hugh. Először szólalt meg azóta, amióta az edzője hátraküldte, hogy felkészüljön a mérkőzésre. – De ha nem is tudnám, a magához hasonló lenne az utolsó személy, akitől útmutatást fogadnék el.

A vénember szemöldöke a meglepetéstől az arcát eltakaró maszk fölé emelkedett.

Hugh hűvösen mosolygott. Az emberek mindig meglepődtek, amikor meghallották a metsző hangját. Ez összezavarta őket, mintha valami rendellenességre bukkantak volna: egy szépen beszélő emberre, aki nem illik egy ilyen helyre.

Ugyanakkor Hugh hibátlan angol kiejtése ellenére soha senki sem vitatta vagy vonta kétségbe, hogy ez volt az egyetlen hely, ahová tartozott.

Az idős lord ismét rátalált a hangjára.

– Holtan akarom látni. Jelentős összeggel fogadtam rád.

Ez volt hát a terv. Az Ökölvívók Társasága – kezdetben egy könyörtelen, földalatti szervezet, amelyben gyermekek küzdöttek puszta kézzel – továbbfejlődött, és ahogy a versenyzők egyre idősebbek lettek, a nézők mindjobban szomjaztak a nagyobb vérontásra. A még több erőszakra, a még több veszedelemre. Mindenből még többre, leszámítva az utcai patkányok iránti könyörületet, akik az ő mulattatásukra harcoltak.

A puszta kézzel vívott összecsapások halálos mérkőzésekké fajultak, a fiúk, akik valójában sohasem voltak fiúk, arra kényszerültek, hogy úgy küzdjenek, mint az utcán a kutyák – és még egy étkezést sem biztosítottak a legkíméletlenebbnek, aki végül győzött.

Ki kell jutnom innen... El kell szabadulnom...

– Hallottad, fiam? Holtan akarom látni.

– Milord, ha megbocsátana nekünk egy pillanatra.

Hugh és az álarcos úriember egyszerre nézett fel a hang tulajdonosára: Dooley volt az, a gyűlölt edző.

Az úriember a lábával toppantott a padlón.

– A fiú makacskodik – mondta, és közben minden szónál a földre bökött az ujjával. – Konok, szégyenletes alak, és...

– És egyben az egyik legjobb ökölvívónk. – Dooley szigorú pillantást vetett a némán várakozó Hugh-ra.

Az álarc, amely elfedte a vendég csaknem egész arcát, megfeszült a húsos szája körül.

Mialatt a két férfi dühösen, de fojtott hangon beszélgetett, Hugh gyakorolt néhány gyors felütést.

Ezek mindent az ellenőrzésük alatt akartak tartani. Az összes mérkőzést. Minden eredményt. A pokolba mindnyájukkal!

És a pokolba ezzel az élettel, ami nem is igazi élet!

– Megbocsát nekem egy pillanatra, lordom? – kérdezte Dooley.

A nemes úr ismét Hugh-ra pillantott. Láthatóan szeretett volna még mondani valamit, de mégsem volt olyan ostoba, mint amilyennek Hugh eredetileg vélte.

Abban a pillanatban, amikor távozott, Dooley kulcsra zárta mögötte az ajtót.

– Te nem helyesled.

Ez nem kérdés volt, de ha az is lett volna, Hugh nem felelt volna Dooley-nak.

– Te túl jó vagy abban, amit csinálsz, ahhoz, hogy gyűlöld ezt az életet – jegyezte meg csaknem társalgási stílusban a földalatti szervezet vezetője. – Itt a harcosok zöme ölni volna képes, csak hogy olyan képességei legyenek, mint neked, Savage.

Savage. Ez volt az egyetlen vezetéknév, amelyet ismert. Nem emlékezett rá, mikor kapta, az is lehet, hogy ezzel született. Akárhogy is volt, illett hozzá a név.

– Mindenképpen gyilkolnak – mutatott rá Hugh csúfolódva.

A teste minden izma megfeszült és lüktetett, amikor rádöbbent az igazságra.

Mi gyilkolunk. Nem „ők”... Mi.

Ma éjjel elvárták Hugh-tól, hogy részt vegyen ebben a barbár dologban. Már ha élni akar.

A bőrét kiverte az izzadság.

A dolog elkerülhetetlen volt.

Elérkezett a pillanat.

A halálos összecsapás.

Mindig is tudta, hogy eljön ez az este. Csak sikerült meggyőznie magát arról, hogy Dooley úgy véli, Hugh harcosként értékesebb ennél. És megkíméli attól, hogy halálig tartó mérkőzésben kelljen küzdenie.

– Fogd! – A férfi odahajított valamit Hugh-nak. – Ezt kérted?

A fiú elkapta a keskenyre vágott fehér vászoncsíkokat. A szegénynegyedben nem létezett becsület. Az emberek kihasználtak minden előnyt, amit csak tudtak. Ezért hát Hugh minden bűntudat nélkül leült, és nekiállt hurkot vetni a hüvelykujjára, és bekötözni az egyik kezét.

– Ez valóban működik?

– A görögöknél és a rómaiaknál működött – motyogta Hugh. A vászon védte az ökölvívó csontjait és a bőrét. Ezt a stratégiát a többi utcai harcos nem ismerte.

– Érdekes.

Volt valami abszurd a párbeszédük hétköznapi természetében, ami éles ellentétben állt a ténnyel, hogy pár pillanat múlva Hugh elhagyja a szobát, és vagy lesújt rá a végzet, vagy ő maga válik gyilkossá.

Dooley figyelmesen fürkészte őt.

– És mit tudsz te a görögökről meg a rómaiakról?

Sok mindent. Ez is egy olyan részlete volt a múltjának, amelyre nem talált magyarázatot. Lehet, hogy belekényszerítik ebbe a mérkőzésbe, de semmi mást nem fog megosztani ezzel az emberrel. Egyikükkel sem. Hugh ellenőrizte, hogy kellőképpen meg tudja-e feszíteni a kezét. Megigazgatta a vásznat, aztán ökölbe szorította a kezét, hogy lássa: az anyag nem akadályozza-e túlságosan a mozdulatait.

– Azért van itt, hogy erről beszélgessünk? Az ókori civilizációkról? – Hugh nekiállt a csuklója köré tekerni a vásznat, de megállt a harmadik rétegnél. Dooley-ra pillantott. – Ha így áll a helyzet, talán szeretne szót váltani a halandó Kronoszról is, hogy miként herélte ki az apját, Uranoszt, és...

Az edző elsápadt. Értő fülekre talált Hugh rejtett utalása.

Dooley hamar magához tért.

– Vagy talán foglalkozhatnánk azzal is, Zeusz hogyan szaggatta darabokra azt a bolond fickót, amiért arra mert gondolni, hogy bosszút állhat egy istenen.

Egy istenen.

Hugh szája gúnyos mosolyra húzódott. Minek képzeli magát ez a férfi? De végül is ezen a világon nem az volt Dooley? Ő és a lordok, akik ezt a társaságot irányították, ők voltak az urai mindennek.

Az egyetlen különbség? Ezt a poklot semmi mással nem lehetett összetéveszteni: ez az ördög paradicsoma volt.

– Akárhogy is, Savage, nem azért jöttem, hogy veled vitatkozzam. – Dooley odament hozzá. – Nem egy mérkőzés éjszakáján. Nem, amikor szükséged lesz a gyors észjárásodra.

Hugh sohasem hitte, hogy Dooley szavait valódi aggodalom sugallja. Nem, itt ő és a többiek csak árucikkek voltak, akiket olyan könnyedén adtak-vettek, ahogy az utcai árus házal a kosarában lévő kenyérrel vagy tojásokkal.

Hugh rátekerte az átlagosnál nagyobb kezére a következő vászoncsíkot, és igyekezett gondosan elsimítani a ráncokat meg a kitüremkedéseket.

– Bekövetkezett... egy fordulat. Tudom, hogy ez talán meglep, de én nem szükségszerűen helyeslem... az új irányvonalat.

A fiú meg sem próbálta elrejteni a megvetését.

– Mert annyira a szívén viseli a sorsunkat, a fiúk sorsát? – Ráadásul újabban lányokat is hoztak ide, hogy ők is részt vegyenek ebben az egészben.

– Engem a realizálható haszon érdekel – mondta Dooley gúnyosan. Fel-alá járkált a szobában, meg-megállt, így nem kellett annyira hátrahajtania a fejét, hogy Hugh szemébe nézhessen. – Költséges dolog a versenyzők kiképzése. És ami még fontosabb, időrabló. Ha csak két fiút is veszítünk egy éjszaka, az is túl sok. Újabb kettőt kell találnom, és kiképeznem, és még akkor sem lesznek olyan ügyesek, mint ti, akik egész életetekben küzdöttetek.

Hugh gyomra összeszorult. Igen, ők pontosan ilyenek voltak.

Dooley legyőzötten sóhajtott.

– Nos, próbáld meg ezt elmagyarázni a lordoknak, akik ezt a helyet működtetik. És én? – Megvonta a vállát. – Én nekik felelek. Ahogy mindannyiunknak felelnünk kell a főuraknak. Hiába javaslom a legjobb módokat, amelyekkel pénzre lehet szert tenni a vállalkozásunkban, semmire sem tudom rávenni őket.

Hugh gúnyosan nézett rá, és visszatért a vászoncsíkokhoz.

– Természetesen mindig pontosan azt fogja tenni, amit ők akarnak. – Az az öt álarcos, akik a szervezetet működtetik, ők azok az arisztokraták, akiknek a pénz és a gladiátor-összecsapások iránti perverz vágyakozása nyomán alakult meg az Ökölvívók Társasága. Ők voltak felelősek azért, hogy összefogdosták a gyermek zsebtolvajokat meg az árvákat az utcáról, illetve akármilyen kórházakból, amelyeket otthonnak hívtak, hogy részt vegyenek ebben a pokolban. Dooley? Bár a szervezet vezetőihez képest nem sok hatalommal bírt, mégis ugyanolyan felelősség terhelte mindenért, ami itt történt.

Hugh magán érezte a férfi helytelenítő pillantását, de oda sem nézett. A férfi cöcögött.

– Én sem vagyok ám teljesen szívtelen.

A „nem teljesen”-t helyettesíteni lehetett volna a „tökéletesen”-nel.

– Sokat fektettem beléd. Te, Savage, különleges vagy.

Bár Hugh elhatározta, hogy nem örvendezteti meg a kínzóit egyetlen pillantással sem, de ezekre a szavakra fel kellett nézne.

Dooley oda sem figyelve végighordozta a tekintetét a felkészülésre fenntartott helyiségen.

– Senkit sem láttam, aki úgy harcolna, mint te. Te nem olyan vagy, mint egy utcai patkány, de úgy verekszel. Páratlan vagy, és erre vigyázni kell.

Erre.

Nem őrá.

Nem Hugh-ra.

Ezeknek az embereknek a szemében ő mindig személytelen marad. Egy tárgy, amelyet kényükre-kedvükre használhatnak. A harcosok csak figurák egy sakktáblán, amelyeket ide-oda tologatnak. Ezek az emberek ellenőriznek minden lépést, jövedelmet és eredményt.

Akárcsak ma este, amikor Hugh-t egy gladiátor-összecsapásban vetik be.

Rosszul leszek...

Az arénában egyre erősödött a kiabálás és az üdvrivalgás.

Közeledett az idő.

Minden véget ér egyszer...

Bármi is hozta ide Dooley-t, ő belefáradt a köntörfalazásba.

– És mit kíván tőlem?

– Na, látod! – emelte fel az edző intőn a mutatóujját. – Éppen erről beszélek. Benned van egy adag megérzőképesség... a küzdőtéren, de minden más területen is. – Leengedte maga mellé a karját. – De nekem is vannak megérzéseim. Ma este új ellenfelet kapsz. Az Orgyilkost. Azt akarom, hogy végezz vele.

– Hát nem ez az elvárás mindenképpen?

Dooley állta Hugh tekintetét.

– Azt mondom, hogy ezt szükséges megtenned.

A fiú kihúzta magát, és eltöprengett a kifejezés kettős jelentésén.

– Nem kétlem, Savage, hogy te leszel a győztes – folytatta Dooley, és elgondolkozva nézte Hugh-t.

Hát persze, mert ő nem veszít! És ezért ma este is győzelmet várnak el tőle azok a nemes urak, akik fenntartják a ringet, és a nézők, akik idejárnak, és fogadnak a küzdő felekre.

– Ha... – szólalt meg Dooley újból, visszarántva a fiút a jelenbe – ...te is úgy akarod.

Hugh tökéletesen mozdulatlanná dermedt.

Dooley tudta.

– Tudom – erősítette meg a másik férfi.

És Hugh próbálta leküzdeni a bensejében kavargó zűrzavart, miszerint a ma esti mérkőzéssel kapcsolatos titka sem az övé. Az edző rájött a szándékaira. Még ettől is megfosztották. Egyszerre elborította a keserűség hulláma.

– Ezzel kapcsolatban semmit sem tehet – szólalt meg végül Hugh. A döntés az ő kezében volt, és ennyi elég is volt neki. Elégnek kellett lennie.

– Szégyen volna... ha soha többé nem küzdenél. Végül is – Dooley elutasító mozdulatot tett az ujjaival – te ezt csinálod. De hogy elveszítsünk ma este anélkül, hogy abból valami hasznunk származna...? – A férfi megrázta a fejét.

És akkor Hugh diadalmaskodna.

– Ez az önelégült vigyor! Azt hiszed, győztél, mert elhatároztad, mit fogsz tenni ma este – mormolta Dooley, és kimért léptekkel körbejárta a fiút. – Leszámítva, hogy nem vetted figyelembe a lehetőséget, hogy én is tehetnék érted valamit. – Az edző hagyta, hogy a szavai leülepedjenek. – Először is, te vagy az egyetlen, aki legyőzheted az Orgyilkost. A többi fiúnak – és lánynak – semmi esélye sincs. Ha te nem teszed meg, akkor senki sem fogja, és a vetésem megsemmisül.

A vetése.

– Érted, hogy miről beszélek?

– Azt akarja, hogy vessek véget az életének, nehogy az Orgyilkos megölhesse a többi fiút és lányt. – Braggert, Maynardot... és a többieket. Az ő életük hajszálon függ, ha Hugh nem cselekszik ma éjjel. – A gyerekeket, akik pénzt hoznak magának.

Dooley lassan bólintott.

– Igen, erről van szó.

– És mi lesz ennek a haszna?

– Mármint úgy érted, számodra? – Dooley elmosolyodott, elővillant az egyenletes, gyöngyfehér fogsora. – Fejezd be a kérdést, Savage... Mi hasznod származik neked belőle? – Minden szótagot hangsúlyozott. – Mindig csak a saját hasznodat nézd!

Igen, egyszerűen szólva, így tett egész Kelet-London.

Dooley szabályos vonásaiból eltűnt minden könnyedség.

– Elkapod az Orgyilkost... megölöd... és kapsz tőlem egy jelentős díjat.

– Ó!

– Egy erszényt húsz fonttal.

Az egy egész vagyon volt.

Hugh ismét a vásznat igazgatta a kezén.

– A maga pénze? Semmi szükségem sincs rá. – Egyenlő távolságra széttárta az ujjait, próbálgatta a mozdulatokat, amelyekre negyedórán belül szüksége lesz. – Ha ketrecbe vagyok zárva, mint egy állat, nem tudok mit kezdeni a pénzével. – Hugh és a többiek számára a pénz semmire sem volt jó.

– De mi lenne, ha a ketrec ajtaja kitárulna? Ha alkalmad nyílna a szökésre? – Dooley hagyta, hogy az utolsó szó ott lebegjen a levegőben.

Szökés...

Hugh már jó ideje felhagyott ezzel az álommal, oly régen, hogy azt hitte, fel van vértezve az ellen, hogy bármit is érezzen, ha csak hall is róla.

Ennek ellenére minden reménye dübörögve életre kelt, ugyanolyan valódi volt, és lehengerlő, mint akkor, amikor az ajtó véletlenül nyitva maradt, és ő az egyik lábával kilépett.

Ám akkor, félig már odakint, félig még idebent, elkapták.

A szökési kísérletért kapott büntetés elvette a kedvét minden további próbálkozástól.

– Savage, látom a szemedben, hogy nem tudod, mit is mondj. Szeretnéd azt, amit felkínáltam, de félsz attól, hogy valami... játékot játszom veled.

Hugh megpróbált nyugodt maradni, annak ellenére, hogy Dooley milyen csalhatatlanul pontosan tudta, mi jár a fejében.

Az edző közelebb sétált, és rendületlenül tovább áradtak belőle a csábító szavak.

– Gondolj csak bele! Többé nem kell bezárt szobában aludnod. Bámulhatnád az eget. „Savage” eltűnhet, és te újra „Hugh” lehetsz.

Hugh.

A fiú torka összeszorult.

– Már soha többé nem lehetek Hugh – tört elő belőle szaggatottan. A „Savage” volt az egyetlen név, amit viselt. Az egyetlen, amely illett hozzá. És ez most már örökre így is marad.

– Nos, ez igaz lehet, de ha megnyered ezt a mérkőzést, ez lehet az utolsó meccsed. – Dooley ennyiben hagyta.

És akkor Hugh... szabad lenne.

Megpróbált nagy levegőt venni, de a mellkasa szorította, a tüdeje megfeledkezett az alapvető funkciójáról, mintha megfojtotta volna egy régen halottnak hitt érzés, a remény.

Az ég. Szabadon járhatna-kelhetne, senkinek sem tartozna számadással. Soha többé nem kellene az öklét használnia.

A reménye azonban halálból fakadt.

A tekintete megállapodott a kezén, a fehér kötéseken.

A szabadsága attól függött, hogy ma éjszaka ölni fog-e.

Dooley szavaiból kiderült, hogy az Orgyilkos halála nem csak Hugh számára volna előnyös. Maynard, Bragger és az összes többi fiú, akit bezárva tartanak, megmenekülne a Dooley által leírt szörnyetegtől.

Hazug. Nem róluk van szó. Csakis rólad...

Igaz, ismerte el a fejében szóló gúnyos hangnak. Róla volt szó.

– Megteszem – mondta nyugodtan.

– Bölcs döntés. – Dooley keskeny ajka lassan mosolyra húzódott. A gyenge gyertyafényben megvillantak az edző természetellenesen éles metszőfogai. Úgy festett, mint a sátán, aki éppen üzletet kötött. – Valóban bölcs döntés. Nem fogod megbánni.

Dooley ezután nekiállt, hogy utasításokkal lássa el.

– A mérkőzés után, amikor mindenki visszamegy a szobájába – a cellájába, hiszen ez ugyanolyan börtön, mint a Newgate –, egyet kopogok. Az ajtó ki fog nyílni. Számolj ötig, ennyi időd lesz, hogy kigyere! Lesz ott egy zsák. Fogd, és tűnj el!

Dooley elindult kifelé, de az ajtóban megtorpant, és hátranézett.

– Savage!

Hugh szinte felnyársalta őt a tekintetével.

– Nem fognak belenyugodni az elvesztésedbe. Keresni fognak. Azt tanácsolom, menj jó messzire. Jó messzire. – Ezzel a baljós figyelmeztetéssel Dooley távozott.

Hugh egyedül maradt, és körülnézett az üres helyiségben.

Ez lesz az utolsó éjszaka itt. Soha többé nem kell felemelnie az öklét, vagy eszméletlenre vernie valakit. Netán a csontját törni.

De miközben várta a mindent elborító megkönnyebbülés hullámát... az csak nem érkezett meg.

Hugh képtelen volt szabadulni az érzéstől, hogy ezen az estén az ördöggel kötött üzletet.

És aki egyszer szövetkezett a sötétség hercegével... az nem fordulhat vissza.

Soha.

Első fejezet

Újabb elveszett lord került elő. Még egy elrabolt gyermek. Még valaki, akinek az élete és a jövője örökre megváltozott. A nemesség túl sokáig képzelte azt, hogy nem fenyegeti ilyesfajta veszély. Csak hogy végül rádöbbenjen: senki sincs igazán biztonságban...

V. Lovelace, Londoner

Anglia, London
1828

A világ lángokban állt.

Ám úgy tűnt, hogy erről csak Lady Lila March szerzett tudomást, kilenc évvel ezelőtt.

És azóta is akadtak, akik nem voltak tisztában a veszedelemmel.

E pillanatban megözvegyült testvére, Sylvia tanúsított tökéletes érdektelenséget az élet veszélyeivel szemben.

Őszintén szólva, nem is olyan régen még Lila sem különbözött a nővérétől a maga naivitásában és ártatlanságában.

– B-borzasztó v-volt – jelentette ki siránkozva az édesanyjuk, az özvegy Waterson grófné. – Egyszerűen borzasztó.

Lila már régen kitanulta annak a művészetét, miként húzódjon meg az árnyékban, és most is a fivére szalonjának legtávolabbi sarkában állt. Az összehúzott függönyök mellett téblábolt, hogy minél láthatatlanabb legyen a szoba közepén helyet foglaló hármas, az anyja, a nővére és Lockwood rendőr számára.

Lila nem először volt tanúja az anyja könnyeinek. Az évek során a grófné bőven ontotta őket. Általában akkor folyamodott hozzájuk, amikor a londoni szezon kezdetén együttműködésre számított a lányai részéről. A March családot sújtó zűrzavar és felfordulás ellenére is ez volt az egyetlen alkalom, amikor valódi könnyeket hullatott.

– Túl nagy feneket kerítesz az egésznek – szólalt meg Lila két évvel idősebb nővére. Nyugodt hangon beszélt, de nem sikerült lecsillapítania egyetlen még élő szülőjüket.

– Én majd... én majd... – Az özvegy grófnénak nem sikerült kimondania, amit akart. Helyette újra könnyekben tört ki. – Az a n-nő megpróbálta elvinni a kisfiút. L-láttam, hogyan nézett rá.

Aztán amilyen gyorsan a könnyek jöttek, olyan gyorsan vette át a helyüket a harag. Az anyjuk metsző pillantást vetett a kihívott rendőrre.

– Hogyan engedhetik meg, hogy ilyesmik történjenek?

Ilyesmik... azaz ártatlan csecsemők és kisgyermekek elrablása. Amióta a nyilvánosság tudomást szerzett az első esetről, és legújabban arról, hogy – legalábbis a lapok szerint – előkerült egy újabb arisztokrata származású örökös, akit gyerekként elraboltak és eladtak egy utcai bandának, nos, azóta a társaság és az újságok mással sem foglalkoztak.

– Ha egy nő vagy egy férfi megcsodál egy kisbabát, nem biztos, hogy el is akarja őt rabolni. Kérem, mondja meg neki! – kérlelte Sylvia a rendőrt.

A megérkezése óta a feladatára összpontosító, zafírszínű öltözéket és keménykalapot viselő jóképű férfi fel sem pillantott a jegyzeteiből. Ezeket a jegyzeteket azóta készítette, hogy belépett a szalonba, hogy találkozzon a feldúlt grófnéval és a nyugodt lányával.

Sylvia kétségbeesésében a hallgatag Lilához fordult.

– Kérlek, Lila, mondd meg neki te, hogy túloz!

Ez felkeltette a rendőr figyelmét, aki felnézett. Lila mozdulatlanná dermedt, miközben igencsak kiszolgáltatottnak érezte magát. Mr. Lockwood megbámulta. Ő mozdulatlanul tűrte a férfi vizsgálódását, amíg a rendőr vissza nem tért a munkájához.

Sylvia könyörgő tekintetet vetett a húgára.

Lila azonban nem volt képes megadni a testvérének azt, amit kért. A világban, amelyben éltek, semmi sem volt biztos, és csak még nagyobb veszélynek teszi ki szeretett nővérét, ha nem őszinte vele.

Végül az anyjuk felelt Lila helyett:

– A testvéred nem teszi meg, amit kérsz, mert tudja, hogy igazam van. Nincs semmi természetes abban, ami a jó társaság kisbabáival történt... és én n-nem szeretném látni, hogy a f-fiad is hasonló sorsra jusson. – Ekkor az özvegy grófné újra hangos zokogásban tört ki.

– Milyen sokáig követte önöket az az asszony? – kérdezte Mr. Lockwood.

Lila még a szoba távoli sarkában is hallotta a nővére reményvesztett sóhajtását.

– De hát a nő nem is...

– Csaknem egy óra hosszat – vágott közbe a grófné, a kezét tördelve. – Annyit mondok, ez nem természetes. Nem volt ebben semmi természetes. És hogy bámult! Hogy nézte a kisbabát!

– De hát ő imádni való kisfiú, anyám – vetette közbe kétségbeesetten Sylvia. – Miért ne csodálhatná meg őt bárki?

Igen, ebben a nővérének igaza volt. Vallen már majdnem betöltötte a második életévét, és megörökölte a néhai apja báját, gödröcskés arcát.

A rendőr becsukta a jegyzetfüzetét.

– És korábban sohasem látta még ezt a nőt?

– Én is itt vagyok! – csattant fel Sylvia, amikor a rendőr az özvegy grófnénak tette fel a kérdést. – Engem is kérdezhet.

A férfi végre Lila nővérére pillantott.

– Azt kérdezem, aki meg is válaszolhatja a kérdésemet – felelte hűvösen. – Ön a saját bevallása szerint nem lát okot az aggodalomra. Az özvegy grófné viszont igen. – Azzal a család matriarchája felé fordult.

Az anyjuk belefogott egy hosszú – és lenyűgöző – ismertetésbe. Felsorolta a nő jellemzőit, akiről feltételezte, hogy követte őt, Sylviát és Vallent.

Lila a függöny résén át kilesve a külvilág történéseit nézte. A rengeteg ember a napi tevékenységét végezte. Lovasok haladtak el arra. Kocsik gördültek tova lármásan. És Lila már olyan régóta nem volt részese mindennek.

Nem is vágyott rá, miután az újságok borzalmas híreket közöltek elrabolt gyermekekről és lekaszabolt családokról.

E pillanatban egy hatalmas, rózsaszínre festett hintó állt meg közvetlenül a család városi háza előtt. Ha nem ismerte volna fel a kocsit díszítő óriási aranycímert, a közlekedési eszköz ízléstelen, rikító színe akkor is elegendő lett volna a benne ülő azonosítására.

Egy cseléd kopogott, majd belépett.

– Bocsánat! – mondta Lila szobalánya, és pukedlizett. – Lady Annalee megérkezett...

– Ebben az órában nem fogadunk vendégeket! – kiáltott fel a grófné. – Főleg nem azt a botrányos teremtést. Bocsássa útjára! – A hanghordozásából egyértelmű volt, hogy lezártnak tekinti az ügyet. Megfordult, és hevesen gesztikulálva ismét felvette a rendőrrel folytatott beszélgetés fonalát.

Lila mindig hűséges szobalánya az úrnőjére pillantott.

Lady Annalee, egykori barátnője olyan kitartóan akart vele találkozni, amit Lila nem értett, és amire nem is szolgált rá.

– Nem fogadok látogatókat – mondta nyugodtan.

Adelle ismét pukedlizett, kihátrált a szobából, és becsukta maga mögött az ajtót.

Lila testhelyzetet változtatott, és még egyszer szemügyre vette az odakinn várakozó, botrányosan öltözött alakot. Eleven volt, vibrált, fülig ért a mosolygó szája, nem is különbözhetett volna jobban Lilától. De nem mindig volt ez így... Egykor nagyon is hasonlítottak egymásra.

Annalee éppen akkor nézett fel a széles karimájú, ízléstelen selyemkalap alól, és elkapta Lila pillantását.

– Ez minden? – kérdezte a grófné, visszaterelve Lila figyelmét a jelen fenyegetésre. – Nem tehet semmi mást? – kérdezte Mr. Lockwoodot.

– Nincs semmi tennivaló, asszonyom. Ön a következő információkkal szolgált – a rendőr becsukta a könyvecskéjét –: egy szőke nőt látott, viseltes ruhában, akinek a kezén nem volt kesztyű. – A kabátja mellső zsebébe dugta a jegyzetfüzetet. – Ez bármely angol nőre vonatkozhat. De ha óhajtja, megteszem a szükséges lépéseket...

– Én nem óhajtom – zárta rövidre a beszélgetést Sylvia.

A rendőr ezután meghajolt.

– Van esetleg még valami más is?

– Nincs! – csattant fel Sylvia. – Elmehet. Most.

Amint a férfi távozott, az anyjuk nem tudta tovább magában tartani a testét feszítő zaklatott energiát.

– A pofátlanság teteje! Nos, akárhogyan is van, nem kell aggódnunk, mert te és Lila csatlakoztok hozzám, Clarához és Henryhez.

Lila gyomra összeszorult. Nem akart vidékre menni. Többé nem. Nem hagyja el ezt a városi házat.

– Nem.

– Szó sem lehet róla – jelentette ki szinte vele egy időben a testvére. – Amikor te elutazol, hogy segédkezz a szülésnél, Lilát szívesen látom a városi házamban, de nem vonulok vissza Kentbe.

Az özvegy grófné feladta a céltalan járkálást, és határozott, elegáns léptekkel a kisebbik lánya felé tartott, akit majd megfojtott a páni félelem.

– Itt sem biztonságosabb, mint vidéken – mondta.

Lila felszisszent.

– Anyám – szólalt meg Sylvia békítőleg, és odaállt Lila meg a grófné közé. – Ez nem a legmegfelelőbb mód a megnyugtatásra.

– Anyánknak igaza van – mondta rekedten Lila. – Itt nem biztonságos. – Megnedvesítette az ajkát. – Sehol sem biztonságos.

Sylvia sajnálkozó pillantást vetett mindkettejükre.

– Ami ma történt, az nem volt fenyegetés. – És ezzel kinyilvánította, mennyire különböznek Lilával... és hogy milyen más következtetésre jutottak az őket ért tragédia után.

– Talán nem – engedett kedvesen Lila. – De talán az volt.

Sylvia az égnek emelte a karját.

– Senki sem izgatja kellően magát e miatt a helyzet miatt – mondta a grófné. – Senki, Lilán és rajtam kívül.

– Mit akarsz azzal mondani, hogy senkit sem izgat? – Sylvia a márványlapos asztalon fekvő papírhalomra ütött, majd két kézzel felemelte és meglengette azokat. – Az újságok másról sem írnak, mint az elveszett lordokról. – A padlóra hajította a köteget; a lapok nagy puffanással értek földet.

– Igen, igen. Hát persze hogy erről írnak! – mondta a grófné, és haragosan intett a kezével. – De csak azért, mert félnek, hogy az elveszett gyermekek visszatérnek, és ők búcsút mondhatnak a jelenlegi rangjuknak. – A tekintete elsötétült, és ahogy beszélt, a hangját olyan rettegés töltötte meg, hogy Lila libabőrös lett. – A valódi veszély azonban nem érdekli őket.

Sylvia Lilára nézett. Segítségért? Ám ő nem mondhatta azt, amire a nővére vágyott. Először történt meg, hogy nem a testvérével, hanem a vaskalapos anyjával értett egyet. Lila a padlót bámulta, mire Sylvia frusztráltan sóhajtott egyet.

– Látva, hogyan érzel a vidék iránt, szívesen látlak a városi házamban – mondta Sylvia Lilának. – De én nem megyek el innen – tette hozzá, mintegy magyarázatképp az anyjának.

– Nincs értelme Londonban maradnod! – kiáltotta a grófné. – Norman halála óta még a társasági eseményeken sem veszel részt. – Az öklét azonnal a szájára szorította, de már késő volt, nem fékezhette meg azt, ami kiszaladt a száján.

Sylvia összerezzent.

– Sylvia – mondta idegesen az anyjuk.

– Semmi baj – hárította el a fejét rázva az idősebbik lánya, majd kifelé indult a szobából. Hirtelen megtorpant a küszöbön, és hátrafordult. – Igazad van – tette hozzá nyugodt hangon. – Semmiféle társasági eseményen nem veszek részt. Nem látogatom a bálokat és az estélyeket. – Sylvia még nem vált meg az özvegyi fátylától, de szívesen járt ki a házból, nappal levitte a kisfiát a parkba, vagy boltokban nézelődött. Sokkal elevenebb volt Lilánál. – De arra sosem leszek hajlandó, hogy valami alaptalan félelem miatt elrejtőzzek vidéken. Akkor én... – A nő elhallgatott. Nem volt rá szükség, hogy befejezze a mondatot, világos volt a mondanivalója.

Nem különbözne Lilától.

– Anyám. Lila – mondta lehajtott fejjel.

A nővére elsietett, nyomában az anyjukkal. Lila még csak megbántottnak sem érezhette magát.

Ő elrejtőzött a világ elől... És most, a testvére mai kinyilatkoztatásából azt szűrte le, hogy Sylvia elhatározta: visszatér az élők közé. Sőt mi több, anélkül teszi ezt, hogy kellő aggodalmat érezne a mindnyájukra leselkedő veszélyek miatt.

A nyugtalan Lila elkezdte összeszedni az újságokat.

Közben egymás után villantak fel előtte a nyomtatott szavak.

„Sötét cselekedetek...”

„Ellopott gyermekek...”

„Gonoszság...”

„Veszedelem...”

Ahogy a padlón térdepelt, a legfelül lévő újság szavai szinte a földhöz szegezték.

Lila nem tudta, hogy az anyja és a testvére valóban igazat mondtak-e. Csak abban volt biztos, hogy a fenyegetés létezett, és ha... amikor rájuk talál a veszély, akár az, amelyről az újságok írnak, akár egy másfajta, a nővére elveszett. És vele együtt a kis unokaöccse is.

Lila a halom tetejére tette az utolsó újságot, a London Inquisitort, és... elgondolkodott.

A testvére ugyanis tévedett. Láthatóan voltak egyéb történetek is az elveszett lordokén kívül, amelyek kivívták a társaság érdeklődését...

A VAD ÚRIEMBER

„Vad Úriember” – motyogta magában Lila. A szavak ellentmondtak egymásnak. A tekintete akaratán kívül is a cikkre tévedt.

Híre járja, hogy a Savage’s bokszklub legkiválóbb, legügyesebb pusztakezes öklözője, Hugh Savage visszatér a ringbe egy mérkőzés erejéig, amire igencsak ritkán akad példa. Mivel sohasem ütötte ki őt senki, örökre legenda marad.

Persze megindultak a találgatások, miszerint a Vad Úriember visszatérése csak a bevétel és a tagság növelését szolgálja, de marad a remény, hogy hamarosan láthatjuk a küzdőtéren.

M. Fairpoint

Lila vágyakozva többször is elolvasta a hírt. Ez a Mr. Hugh Savage bizonyára sosem ismerte a rémületet, ami még mindig a markában tartotta Lilát. Milyen lehet olyan képességgel rendelkezni, amelynek a birtokában az ember félelem nélkül élhet? Képes a dolgai után nézni, és nem kell visszatartania a lélegzetét az elkerülhetetlen végzet előérzetétől.

Lila pár percig meg sem mozdult.

Miért ne rendelkezhetne ő is ilyen képességgel? Miért ne lehetne ő az, aki ura a saját sorsának, és mialatt Londonban marad Sylviával meg Vallennel, biztosítja, hogy nekik is a gondjukat tudja majd viselni?

A szíve hangosan dobogott a mellkasában... mert közben egy terv született meg benne.

És azzal együtt megszületett a remény is...

Második fejezet

A tény, hogy Hugh Savage irtózott az erőszaktól, meglehetősen különössé tette a szerepét a Savage’s bokszklub tulajdonosaként.

Ám azok, akik az utcára születtek, nem a választás lehetőségével jöttek a világra.

A becsület és az elvek nem tartják távol az éhséget. Nem kínálnak menedéket egy olyan országban, amely éppoly szűkmarkú a napsütéssel, mint a könyörületességgel. Hugh-nak, aki árvaként már élete első napjait az utcán töltötte, sohasem adatott meg a választás lehetősége. Az igazi választásé.

Ebben a helyzetben azt tette, amit a nyomornegyedek minden férfija, asszonya és gyermeke: igyekezett életben maradni.

Attól kezdve, hogy gyermekként más fiúkkal és lányokkal verekedett, illetve bárkivel, akit az edzői az ellenfelének választottak a ringben, egészen addig, amíg immár fiatalemberként átmasírozott Európán, hogy szembenézzen Napóleon katonáival, nem ismert mást, csak a küzdelmet.

És soha nem is fog mást ismerni.

A kiáltozások hulláma felerősödött, amikor a Savage’s bokszklub vendégei talpra ugrottak, amint az éppen folyó mérkőzés a végkifejletéhez közeledett.

– Üsd ki! Üsd ki!

Amikor Hugh elkezdett itt dolgozni, ez a kiabálás feldúlta.

Idővel azonban megtanulta, hogyan tudja, ha nem is teljesen kizárni, de legalább elnémítani azokat a kiáltásokat. Azokban a kezdeti napokban, amikor még frissek voltak az emlékei, küszködött, hogy elválassza a klub vadállatias kiáltásait azoktól a hangoktól, amelyek egy másféle mészárlás színtereit töltötték be.

Hamar megtanulta Kelet-London legdurvább részeiben, az Ibériai-félsziget harcmezein és végül Waterloonál, hogy a háborúskodásból semmi jó nem fakad.

A földet felperzselték. Emberéletek vesztek oda. És végül a talpon maradtak magukon viselték a csaták nyomát, a hegeket a bőrükön és a láthatatlan kórságot elgyötört elméjükben.

Az inkább raktárhoz, semmint küzdőtérhez hasonlító ringben kibontakozó pokoli zűrzavar közepette Hugh-nak feltűnt egy barna szövetdarab, amely meglibbent a hátsó ablakban.

Összehúzta a szemét.

Azoknak a katonáknak, akik megjárták a csatamezőket, kiélesedtek az érzékeik. Meghallotta egy eltaposott ágacska reccsenését, ha nem elég óvatosan lépkedett valaki. A sár cuppogását. A leghalkabb suttogást.

A látása is élesebb lett: meg kellett tanulnia a szeme sarkából megfigyelni a környezetét, miközben nem fordította el a fejét.

Égetett umbra, a barna olyan árnyalata, amely tökéletesen illett a sárral befröcskölt ablakhoz: ez bárki más számára észrevétlen maradt volna.

Hugh pislogás nélkül figyelt, a tekintetét azon a szövetdarabon tartotta... ekkor egy tavaszi fuvallat újra megmozdította a szövetet, amely meglibbent az éjszakában.

Az a szövetdarab akár egy névkártya is lehetett volna, hasonlóképpen bejelentette az illetőt, akinek nem sikerült titokban maradnia.

– Tépd le azt az átkozott fejét! – Az éles kiáltás túlharsogta a lármát.

Hugh mozdulatlanul várt. A tekintetét az ablakra és a zsákmányára szegezte, miközben szemmel tartotta a körülötte lévő területet. Lehet az ember Európa harcmezein vagy a Covent Garden utcáin, végül veszít, ha nem képes legalább öt lépéssel az ellenségei előtt járni.

Griffin Maynard és Samuel Bragger, a két tulajdonos, akik elmerültek a beszélgetésben, nem adták jelét, hogy másra is figyelnénk, mint az üzleti ügyekre. A raktárépületben az utcáról felfogadott fiúk sürögtek: ők gyűjtötték össze a két ökölvívóra kötött fogadásokat.

Ebben a pillanatban Maynard távozott a küzdőtérről, Bragger pedig elindult Hugh felé.

Gyermekként együtt öklöztek, és Maynard meg Bragger voltak azok, akik munkát adtak itt Hugh-nak. Olyannyira a lekötelezettjük volt, amennyire egyetlen ember sem szeret a lekötelezettje lenni senkinek sem. De katonaként a harc hevében megtanulta, hogy először jön a túlélés, és a büszkeség csak jóval utána következik.

Ha nem erről a két emberről lett volna szó, ő is úgy járt volna, mint a király hadseregének minden egyes tagja, rá is csak rövid és értéktelen dicséretek meg üres has várt volna. Végül is a nagy parádék nem biztosítottak éjszakai menedéket, az elismerések nem tartották távol az éhséget. Ez a két férfi azonban menedéket és élelmet adott neki, és ami még fontosabb: munkát.

Hugh még egyszer körülnézett.

Eltűnt.

Lehet, hogy csak képzelte az ablak előtt meglebbenő szövetet, de nem volt olyan naiv, hogy ne bízzon meg abban, amit látott.

Bragger odaállt Hugh és az ablak közé.

– Azt hiszem, társaságot kapunk – szólalt meg Hugh, amint odaért hozzá a társa.

– Igazad van – igyekezett Bragger túlkiabálni az újfent felerősödő hangzavart.

Hugh érzékszervei kiélesedtek.

Bragger vigyorgott.

– E’kaptuk.

Hugh rövid időre megfeledkezett a leskelődőről, nem tudott másra figyelni, csakis ezekre a szavakra.

Bragger akárkiről beszélhetett volna. Ő mégis tudta. A múlt hamarosan életre kel, és Hugh kénytelen lesz visszatérni abba a világba, amelyet már el akart temetni.

– E’kaptuk – ismételte Bragger, mintha Hugh nem hallotta volna meg az első bejelentést. Sem Bragger, sem Maynard – és ami azt illeti, senki ezekben az utcákban – nem számított arra, hogy Hugh mást fog érezni, mint vérszomjas bosszút. – Angus megtalá’ta.

– Hogyan?

– Hallotta, hogy új ökölvívóklubot létesített valaki. A fattyú már hozzáfogott, hogy bokszolókat toborozzon.

– Dooley.

– Igen, Dooley.

Mialatt a társa beszélt, Hugh gyomra felkavarodott.

Jóval azelőtt, hogy visszatért volna a nyomornegyedbe, Bragger és Maynard, a két férfi, aki a társa lett, elkezdte levadászni azokat, akik felelősek voltak a pokolért, amelyet gyerekként át kellett élniük. Gondoskodtak róla, hogy az életükkel fizessenek... vagy még rosszabb sorsot szenvedjenek el. Lehet, hogy ők voltak London legjövedelmezőbb klubja – mind szerencsejáték, mind boksz tekintetében –, mégis arra ment el az összes pénzük, hogy információkat gyűjtsenek, és lebuktassák a hajdani Ökölvívók Társaságának öt főkolomposát. Közülük néggyel már végeztek.

És mi történt, ha több pénzre volt szükségük a kutatáshoz? Elővették Hugh-t, hiszen ő bírt a legnagyobb vonzerővel. Gyűlölte ezt a szerepet, de teljesítette a feladatát, mert a társai is mindent megtettek érte.

Boksz és még több boksz. Ez minden, ami volt vagy lesz egészen addig, amíg ott maradnak eltemetve az Ökölvívók Társaságának múltjában.

Most azonban eljött az idő, hogy Dooley megfizessen a bűneiért.

Azért, mert ugyanazt a poklot hozná vissza, amelyben régen nekik is részük volt. Mert sohasem volt elég. A világ vágyott a jó bokszra, ezért ezzel mindenkor jól lehetett keresni, és mindig volt elég ember, aki szívesen eladta a lelkét, hogy fenntartsa az erőszakot.

És én sem vagyok különb...

Amint kiszedték Dooley-ból az olyannyira vágyott információt, Bragger és Maynard megölik, aztán az Ökölvívók Társaságának vezetője kerül sorra, aki szintén az életével fizet majd. Ebben a bosszúban, amilyen gazember volt, Hugh-nak boldogan részt kellett volna vállalnia, mégis – legyen átkozott – képtelen volt rá.

Hányinger kerülgette, igyekezett nagyokat nyelni.

Bragger furcsa pillantást vetett rá.

– Hallottad, amit mondtam? Itt van a fickó.

Hugh ismét az ablakot figyelte, és újabb kísérletet tett, hogy elkerülje a bosszút.

– Mintha láttam volna valakit leskelődni.

– Csak egy nyavalyás vendég – mondta türelmetlenül Bragger. – Ne törődj vele!

Ne törődj vele!

Helyben vagyunk.

Ez parancs.

Meghozták helyette a döntést.

Hugh és Bragger elindult a küzdőtéren keresztül.

Egyik férfi sem állt meg, míg fel nem értek a meredek lépcső tetejére, a ring feletti privát helyiségekhez.

Az iroda nem más volt, mint egy edzőterem. A köteleknek és a falakat, ablakokat borító fémrudaknak köszönhetően leginkább kínzókamrának látszott. De hát a tortúra egyet jelentett az ökölvívással.

– Savage! – szólt rá türelmetlenül Bragger, mire Hugh továbbment. Kinyitotta az ajtót, és belépett.

Hirtelen életre kelt a múltja, és most szemben találta magát vele.

Egy férfi feküdt hason a földön. Elegáns öltözéket viselt, akár egy lord. Az arca alsó felét vér borította, a jobb orrlyukából buzogva előtörő vére lecsorgott az állára. Kerek arca tele volt kékes-lilás zúzódásokkal. Hugh felismerte, annak ellenére, hogy már magán viselte Maynard kezének a nyomát.

Felismerte őt ennyi év után is.

Miután kicsusszant a cellájából, és magával vitte az erszényét, Hugh elmenekült a nyomornegyedből, és arra gondolt, hogy soha többé nem fogja látni Dooley-t vagy bárki mást, aki kapcsolatban áll az Ökölvívók Társaságával.

Ebben reménykedett. Ez adta neki az erőt, hogy véghez vigye azt az ördögi tettet a ringben, az őrjöngő nézők előtt.

A gyomra háborgott, csaknem felfordult, mint egykor, azon a réges-régi napon.

– Savage...? Savage...!

Hugh visszatért a jelenbe, és látta, hogy Bragger furcsán néz rá.

– Minden rendbe’? – kérdezte a szája sarkából.

Nem. Hugh-nak sikerült bólintania.

– Hát persze!

Maynard éppen akkor rúgott egyet a régi edzőjük bordái közé.

Dooley állatias kiáltást hallatott, amely azokat a napokat idézte, amikor épp egy mérkőzés közepén voltak, és az edző az oldalvonalon állt.

Bizonyára volt valami hiba Hugh jellemében, mert miközben Bragger mosolygott, ő alig bírta leküzdeni a késztetést, hogy el ne fordítsa a fejét a könyörtelen verésről. A tény, hogy nem érzett élvezetet, arra utalt, hogy most is csak egy áruló, mint akkor volt.

Hiszen a közös múltjukban minden amellett szólt, hogy Hugh is éppúgy vágyjon erre a percre, mint Maynard és Bragger. Örülnie kellene, hogy az ellenségeik vére csorog a kezükről.

– Kérem! – A fekvő férfi felnézett és nyöszörgött, egykor széles, nagy sasorra most görbe és törött volt, még mindig vérzett, feketére festette vörösesbarna mellényét.

Érdekes, hogy a kakasként vagy kóbor kutyaként küzdő fiú szemében mennyivel nagyobbnak és öregebbnek tűnt Dooley.

A gyorsan elszíneződő sérülések még hangsúlyosabbá váltak, ahogy a vér kiment az idősebb férfi arcából. Habár Dooley nem volt öreg. Nem igazán. Talán csak tizenvalahány évvel lehetett idősebb Hugh-nál, de mindig idősebbnek tűnt. Törékenyebbnek. Régebben, amikor Dooley fiatal utcagyerekeket használt arra, hogy azok könyörtelen ökölvívókként kielégítsék a gazdag lordok és kereskedők perverz élvezetek iránti vágyát... Dooley és a még nem azonosított férfi egymás ellen fordította a fiúkat, gyilkost csináltak belőlük, és tették mindezt az aberrált ízlésű vendégeik szórakoztatására.

Hugh csendesen behúzta maguk mögött az ajtót, és rávette magát, hogy megszólaljon:

– Dooley. – Végül nem volt képes többet mondani a férfi nevénél.

Az összevert ember fájdalmat tükröző szemében megvillant a remény.

– S-Savage.

– Nocsak, segíccséget szeretné’? – kérdezte lenézően Bragger. – Azt mondanám, nem a megfelelő emberbe veted a reményedet. Nincs igazam?

A másik társuk, Maynard, egy valódi medve, aki legalább tizenhárom kilóval volt súlyosabb mind Hugh-nál, mind Braggernél, válaszolt a többiek nevében is:

– Bizony így van.

– Jézusom! – suttogta az idősebb férfi, és úgy festett, mint aki magával a halállal néz szembe. Nem lehet azt mondani, hogy a kegyetlen emberek nem okosak, mert Dooley elég bölcs volt ahhoz, hogy tudja: az előtte álló hármas a halált képviseli. Gyerekkoruk óta a vérére szomjaztak.

– Sohasem gondoltam volna, hogy istenfélő ember – szólalt meg csendesen Hugh.

– Sajnálom. – Dooley alsó ajka remegett. – Annyira s-sajnálom!

– Nem – mondta Hugh, és közelebb lépett a hármashoz a szoba közepén. – Maga nem sajnál semmit. Nem sajnálja azt, amit tett. – Megállt a földön heverő edző felett, és egyszerűen képtelen volt gátat szabni a szánalomnak, amely elöntötte, látva a férfi jelenlegi állapotát. És tudva, milyen végzet vár rá.

– És nem sajná’ja eléggé ahhó’, hogy véget vessen a tevékenységének – mondta szenvtelenül Bragger.

Griffin Maynard, aki süket volt a bal fülére a rengeteg fejére kapott ütés miatt, hangosan felkiáltott:

– Nézzétek el, hogy né’kületek fogtam hozzá!

Bragger az ajtónak támaszkodott a vállával.

– Ne aggódj, komám! Bőven maradt még Dooley-ból. – Megropogtatta a keze ízületeit. – Bőven van még itt hús.

A szürke arcú férfi nyöszörgött, a kezébe temette az arcát, reszkető ujjait azonnal vörösre festette a vér.

Maynard vigyorgott, kilátszott az egyenetlen fogsora, és újra hozzáfogott Dooley püföléséhez.

Hugh gyomra felkavarodott.

Sosem lesz vége... ennek nem. Ez sohasem fog véget érni. Miután végeznek Dooley-val, előkerül majd egy másik is, a bosszúállás nevében. Mire megölik a Dooley-hoz és a bandájához kötődőket, mások következnek majd, és folytatódik tovább az egész.

Hugh megjátszotta a közönyöst. Fogott egy nehéz tölgyfa széket, és leült a prédájuk közelébe.

Maynard szünetet tartott, hogy megtörölje izzadt homlokát.

– Kerestünk téged – jelentette ki társalgási stílusban, mintha nem egy másik ember vére szennyezné be a kezét.

– Nem csak őt – mutatott rá Bragger.

Maynard úgy tett, mintha elgondolkozott volna, megvakarta az állát, bíborvörös csíkot hagyva rajta.

– Nem, ez igaz.

Dooley a padlóba temette az arcát, nyögött, a magas hangok leginkább egy sebesült állatéra emlékeztettek.

Vagy egy gyermek hangjára, akit arra kényszerítenek, hogy verekedjen meg egy másik gyerekkel, akit már túl sok ököl vert össze, tört meg, ütött halántékon.

Hugh álla megfeszült.

– Lenyűgöző ügyességgel rejtőzködtél eddig. – Vajon most miért bújt elő? Miért?, kérdezte magában Hugh. – Nem volt elég a vagyon, amit a bőrünk – és a lelkünk – árán szereztél?

Bragger csatlakozott Hugh-hoz meg Maynardhoz, és hárman körbevették egykori kínzójukat.

– A patkányok mindég előosonnak a búvóhelyükrő’ – jelentette ki Maynard, aki Dooley feje mellett állt.

Az edző felnézett a fölé tornyosuló óriásra, és becsukta a szemét.

– Én csak s-segíteni akartam nektek – dadogta Dooley.

Bragger felnevetett; ezt a fagyos, fojtott kuncogást senki sem gondolta volna valódi jókedvnek.

– Segíteni akartál? Segíteni? – A szavakban enyhe kétségbeesés visszhangzott.

Dooley felhúzta magát, felült a fenekére, és igyekezett hátrébb csúszni a három férfi alkotta körből.

– A maradékért koldultatok. Aprópénzért könyörögtetek.

Igen, így volt. Mac Diggory fiatal fiúkból álló bandája a Seven Dials legkíméletlenebb embere számára lopott és koldult. Végül így is eladták őket Dooley-nak, elvonszolták őket London másik részébe, ahol sokkal többtől fosztották meg őket, mint az élelem vagy a pénz. A lelküket is elrabolták tőlük. Ezért kapaszkodott bele Hugh az egyetlen lehetőségbe, amely az ilyen fiúk előtt nyitva állt: a király és a korona szolgálatába szegődött.

A tiszteletreméltóság, a becsület és az újrakezdés nevében...

Hugh egy pontra szegezte a tekintetét Dooley feje felett.

Milyen naiv bolond volt! Pedig az volt a téves feltételezés, hogy az utca embere képtelen a naivitásra és az ártatlanságra.

– Te megvásárótá’ bennünket. Rabszógát csinátá’ belőlünk – mondta Bragger. A szeme haragot és dühöt sugárzott. – Egy fillért sem tarthattunk meg. Elzárva tartottá’ minket, fiúkat. – A másik férfi nagyot jelt, egyértelmű jeleként annak, hogy repedezik a páncélja. – Lyányokat.

Hármuk közül Bragger volt az, aki a legkevésbé tudott megszabadulni a közös múltjuk fogságából, így ő ragaszkodott leginkább a bosszúhoz is. De persze ő volt az egyetlen hármuk közül, akinek volt családja. Egy lánytestvére, aki ugyancsak ökölvívó lett, aztán eltűnt. Talán Hugh is úgy érzett volna, mint Bragger, ha lett volna vér szerinti családja.

– Árvák is voltak – nyöszörögte Dooley, és esdekelve emelte fel a kezét.

Mintha az kiváltság lett volna... Ebben a pillanatban egyértelművé vált, hogy Hugh-nak szerves része volt a lelke vad része, amely ösztönösen arra vágyott, hogy darabokra szaggassa a másik embert...

– Most majd megfizetsz érte – tört előre Maynard.

Dooley kinyújtotta az egyik kezét.

– Azért n-nem minden volt rossz. Ezt el kell ismernetek. H-hiszen felépítettetek egy életeeeeet – sikoltotta a csuklójára meredve, amelyet Bragger egyetlen jól célzott ütéssel eltört.

Dooley kígyózó, vonagló mozdulatokkal jókora hasára fordult, zokogott, és összefüggéstelenül kiabált. A közönség rekedtes üdvrivalgása és a férfi gyötrődő kiáltásai egyfajta vérszomjas mulatozás kavalkádjává olvadtak össze.

Hugh kényszerítette magát, hogy a földön vonagló, szánalmas kupacot nézze. Hogy tudomásul vegye a szenvedését. Bár Dooley bűnei büntetést érdemeltek, de a gonoszság még több gonoszságot szül. És a végén az ember belefullad az erőszakba.

Dooley felfedezte, hogy ki a leggyengébb láncszem a körülötte állók közül, és Hugh felé nyújtotta a kezét.

– Kérlek, Savage, s-segíts! Segíííts!

Hugh gyomra összerándult.

Ó, uram, csak ne öljék meg! Segíts... Hát nem segííí... óóó! A könyörgést elfojtotta egy muskéta közeli dörrenése.

– Savage? Savage? – Beletelt egy kis időbe, mire Maynard hangja áthatolt a fejében visszhangzó lövések hangzavarán.

Hugh elszakadt egy másik csata távoli hangjaitól, és az előtte zajlóra összpontosított.

– Jó’ vagy? – kérdezte a társa.

Volt-e valaha valamelyikük is jól?

– Remekül – felelte mereven.

Amikor Dooley sikolyai csendes szipogássá szelídültek, Hugh összefonta a kezét. Véget akart vetni az egésznek. Szüksége volt rá.

–Tudni akarjuk a főkolompos nevét – mondta.

És akkor sor kerülhet a bosszújukra. A társai azonban még nem jöttek rá az igazságra, amelyet Hugh már réges-régen megértett: ők sohasem lesznek szabadok. Mindig kísérteni fogja őket valami. Ha Dooley után megtalálják a főkolompost is, és igazságot szolgáltatnak, csak még több vér tapad majd a kezükhöz.

Dooley összeszorította lehunyt szemét, óriási ádámcsutkája fel-le járt.

– Nem tehetem.

Hugh és a társai egymásra néztek.

– Nem teheted? – kérdezte Bragger. – Vagy nem akarod?

– M-mindkettő. Nem adhatok nektek egy nevet, mert nem tudom. Tényleg azt hiszitek, hogy az úri társaságból valaki szóba áll egy olyan plebejussal, mint én?

Bragger lehajolt, megragadta Dooley ingmellét, felemelte a testét, az orruk csaknem összeért.

– És... mi van Vallel?

– Val? – visszhangozta Dooley.

– Valerie – ismételte Bragger.

Bragger húga a kis csoportjuk negyedik tagja volt. Az emléke összekeveredett annak az idegennek az alakjával, aki besötétítette a klub hátsó bejáratát.

Még egy személy, akit Hugh elárult és tönkretett. Amikor bezárták őt a többi gyerek mellé, igyekezett megvédeni őket. Ám amikor elment, Val eltűnt. Az igencsak jól ismert bűntudat ott kavargott Hugh-ban; egy újabb adósság volt ez, amit meg kell fizetnie a társainak.

Amikor Dooley nem beszélt, Bragger erősen a padlóba verte a fejét.

Biztosan Hugh jellemének a hiányossága volt, hogy belefáradt az erőszakba.

Lehajolt, felemelte Dooley összevert, véres testét, az orruk csaknem összeért.

– Ne játssz velem! – figyelmeztette Hugh olyan félelmetes hangon, hogy a férfi csak még jobban reszketett. Dooley talán nincs tisztában vele, hogy csak ront a helyzetén? – Nos, újból megkérünk: add ki azt az átkozott nevet!

A már egyáltalán nem olyan magabiztos és erős fattyú felkiáltott:

– Fogalmam sincs, hol van az az ember. – Dooley nagy erőfeszítéssel feltérdelt. Kinyújtotta maga elé a karját, a bal kézfeje természetellenes módon lógott. A gazember bizonyára meggondolta magát, és inkább a teste mellé húzta a végtagjait. – Már évekkel ezelőtt eltűnt – tette hozzá sietve. Dooley a férfiakra nézett. – Hinnetek kell nekem. Én nem... ááááá! – kiáltott fel, amikor Maynard ismét ütést mért a halántékára.

– Ez újabb tévedés a részedrő’ – mondta Bragger, és az arcáról lerítt, hogy élvezi a másik ember szenvedését. – Nekünk semmit sem kell tennünk. – Lehajolt, és az arcát közel tolta Dooley-éhoz. – Többé már nem.

Az egykori edző észrevette, hogy Hugh őt nézi, és talán megérezte a belső vívódását, mert könyörögve felé tárta a kezét.

– Kérlek! Az igazat mondom. Nem tudom, ki volt a felelős az Ökölvívók Társaságáért, és nem tudom, hol lehet Valerie Bragger.

Maynard és Bragger közelebb lépett.

– Te mit gondósz? – kérdezte halkan Bragger, és Hugh végtelenül ostoba lett volna, ha nem jön rá, hogy most éppen a lojalitását teszik próbára. Hogy mennyire hűséges hozzájuk. Az igazsághoz. Nos, nem az igazságszolgáltatáshoz, hanem a bosszúhoz. Bár e két szó elvileg teljesen mást jelentett, végső soron ugyanaz volt a lényegük. Az egyik csak egy finom és kedves szó volt arra, hogy valakinek igaza van.

– Biztosan nem Dooley volt az ész vagy a pénz a mögött a régi vállalkozás mögött – szólalt meg óvatosan Hugh. Ügyelt rá, hogy a fattyú ne hallja a beszélgetésüket. – De ő a kapcsolatunk a vezetőjükhöz.

Bragger felvonta a szemöldökét.

– Arra uta’sz, hogy fel kellene őt mentenünk?

Hugh-nak szinte égette a bőrét a társai rászegeződő figyelme. Már csaknem húsz éve elhagyta őket, hogy a király hadseregében szolgáljon. Kétségtelenül ő volt a kívülálló a hármasukból. Így a hűségét mindig megkérdőjelezték.

Vitájuk tárgya megfeszített nyakkal igyekezett hallgatózni.

Hugh úgy fordult, hogy a régi edzőjük ne olvashassa le a szavakat a szájáról.

– Én nem ezt mondtam. – Ha Hugh a halálon kívül bármi mást javasolt volna, azt a társai árulásnak vették volna. – Egyáltalán nem ezt mondtam.

– Akkor hát mit mondasz? – kérdezte türelmetlenül Maynard.

Hugh gondosan megválogatta a szavait.

– Én csak arra utaltam, hogy élve nagyobb hasznunkra lehet, mint halva. – A két társa szeméből áradó gyűlölet alapján kétség sem fért hozzá, hogy ők egyszer s mindenkorra végezni akartak Dooley-val. Itt és most. Hugh azonban éppen elég férfit – ártatlanokat és lelketleneket – küldött már vissza a Teremtőjéhez. Bár igazából nem csak férfiakat, ugye? Ez a gúnyos hang olyan pusztítást vitt végbe a lelkiismeretében, amire korábban sem a nyomornegyedbeli élet, sem a Napóleon hadseregével való szembesülés nem volt képes. Hugh lehalkította a hangját, hogy a földön heverő szánalmas roncs ne értse, amit mond. – Angus igencsak gondatlan volt, amikor idehozta őt. Fel kell bérelni valakit, aki érti a dolgát. Valakit, aki fel tud kutatni embereket.

– Egy nyavalyás rendőrt – gúnyolódott Maynard. – Gondolod, hogy a törvény egy kibaszott utcai patkány mellé áll azokka’ a lordokka’ szemben, akiket ez itt véd? – A hüvelykjével Dooley-ra mutatott.

Nem, Hugh nem volt bolond, nem hitte, hogy a törvény valaha is az ő fajtájukból valónak adna igazat.

– Arra gondoltam, olyasvalakit kell felbérelni, aki nekünk lenne elkötelezve – mondta Hugh pragmatikus nyugalommal, amit a társai sohasem birtokoltak. – Valakit, aki ügyesen megszerzi nekünk a szükséges információkat, amelyekhez sohasem juthatnánk hozzá, mert vagyunk, akik vagyunk.

– Egy nyomozó kellene – mondta ki Bragger.

– Igen, Connor Steele. – Errefelé mindenki ismerte a férfi nevét. – Ő a legjobb... és idevaló.

Bragger a homlokát ráncolta.

– Miről beszéltek? – kérdezte könyörögve Dooley, és Hugh magában káromkodott, amiért a fickó nem tudta, mikor kellene csendben maradnia.

De hát a kétségbeesés ostobaságokra is ráveszi az embereket.

Hugh tudta ezt, első kézből tapasztalta meg – és ez egy olyan emlék volt, amely élete utolsó percéig kísérteni fogja.

– Én nem tudok semmiféle átkozott nyomozóró’ – mondta Maynard, és Hugh felismerte a férfi hangjában az elszántságot, ami azt jelentette, hogy már határozott elképzelése volt Dooley sorsával kapcsolatban. – Talán ha egy kicsit több időt tölt velem és Braggerre’, az előhozza majd az elfeledett részleteket.

Gonosz vigyor jelent meg Bragger ajkán.

– Legyen az enyém ez a tisztesség!

Hugh összeszorította a száját.

– Én majd szemmel tartom a ringet.

Azzal elindult az ajtó felé. Dooley kiáltásai követték.

– Kérlek, Savage, mondd meg nekik, hogy kíméljenek meg!

Kérem, uram, kíméljen meg...

– Ne! Ne! Neee! – Dooley sikolyai mellett a hús püfölésének a hangjai hallatszottak. Hús a hús ellen. – Kérlek! Kééérlek, neee!

Ahogy Hugh becsapta maga mögött az ajtót, és a sorsára hagyta Dooley-t, istentelen üvöltést hallott.

Harmadik fejezet

A Savage’s bokszklub csodálatra méltó és rejtélyes. A falai között vívott összecsapások túlságosan durvák és civilizálatlanok ahhoz, hogy írjunk róluk. És mégis, az egész társaság arra vágyik, hogy a saját szemével láthassa, mi is történik... De csak igen kevesen kapnak engedélyt, hogy beléphessenek... találkozhassanak a legendás ökölvívóval, a Vad Úriemberrel.

M. Fairpoint, London Inquisitor

Tizenkilenc és fél lépcső.

Furcsa szám, nem páros. Nem tökéletes. Savage klubjának a hátsó bejáratához éppen tizenkilenc és fél lépcső vezetett. Az épület másik oldalán lévő üzlet – egy pékség – most zárva volt.

A klub és az elhelyezkedése is különös volt. Szemből, az utca felől úgy tűnt, hogy a Savage’s egyszintes. De ha valaki megkerülte az épületet, és lement a lépcsőkön a mögötte húzódó sikátorba, láthatóvá vált a Savage’s két alsó szintje.

Furcsa volt, hogy az éj közepén, a nyomornegyed árnyai között megbújva ezek a részletek tűntek fel neki, mégis könnyebb volt ezekre összpontosítania, mint arra a tényre, hogy tizenöt lépésre áll a klubtól, amelyet London legkíméletlenebb ökölvívója, Hugh Savage működtetett.

Reszketett a hideg éjszakában, és még szorosabban vonta maga köré a köpenyét. A bérkocsi már korábban ideért vele, de nem tudott azonnal Savage elé állni, és csak tovább tanulmányozta az épületet.

Nem olyan építmény volt, amely felhívta magára a figyelmet, de nem is volt lepusztult állapotban. Borostyán futotta be az egyenetlen téglahomlokzat egyes részeit. A főbejárat egy keskeny ajtó volt, amely felett ott függött a cégér, egyetlen szó volt ráfestve. SAVAGE’S. Sötétvörössel írták a nyomtatott betűket, a festék lecsorgott. Az aposztróf és a második s betű kisebb méretű volt, mintha később írták volna a táblára. Mintha a tulajdonost nem érdekelte volna, hogy elismerik-e mint tiszteletre méltó üzletet.

A távolban egy kutya ugatott, aztán az ugatás elhalt, helyt adva egy rosszindulatú morgásnak, amelyre hasonló, de keményebb hang válaszolt. Valahol az éjszakában két állat csatázott.

Meg tudom csinálni...

Nem először fordult elő, hogy maga ment megkeresni azt, amit akart. Csaknem két évvel ezelőtt, amikor jelentős erőfeszítések árán vissza akart térni az élők közé, zeneleckéket vett a hírhedt madamtól és egykori előadóművésztől, Clara Winterstől. És nemcsak azt bizonyította be ezzel, hogy van ereje a világban kalandozni – még ha csak éjszaka is –, de újra felfedezte a zene iránti szeretetét.

És hogy most itt van? A Hugh Savage-dzsal való találkozástól még többet remélt, azt, hogy képes lesz gondoskodni a szeretteiről.

Ahogy emlékeztette magát a céljára, máris visszatért belé az eltökéltség.

Igen, meg tudja csinálni.

Hiszen Lila túlélte a tömeget, amely szét akarta tépni. A testén viseli annak a nyomait, hogy megtaposták, mintha csak egy eltiprandó rovar lett volna.

Végül ezek az emlékek vették rá, hogy megmozduljon. Elhaladt az elülső ablakok előtt, amelyeken már korábban belesett, és továbbment a háromszintes épület mögé vezető meredek lépcső felé. Felmarkolta a barna szoknyáját, egy kissé eltartotta magától, és elindult lefelé.

Egy.

Kettő.

Három, négy.

A nő megszámolt minden egyenetlen lépcsőfokot, így igyekezett összpontosítani.

Lila kopott bőrcsizmát viselt, és a mellkasában minden egyes lépéssel enyhült a feszültség, és könnyedség vette át a helyét. A lendület élénk ritmust adott a lépteinek.

Leért a lépcső aljába.

Csípőre tett kézzel hátranézett a lépcsőre, amelyen éppen leereszkedett.

Megcsinálta. Elhagyta a családja védelmező házát, bérkocsiba ült, kihajtatott a nyomornegyedbe, és visszaverte a démonjait.

Odalépett az ablakokhoz, amelyeken át be lehetett látni a küzdőtérre. Megtisztította a mocskos üveg egy kis darabkáját, és az orrát az ablakhoz nyomva bekukucskált.

Összevonta a szemöldökét. Rengeteg néző volt odabent, felemelt karral, az öklüket rázva üdvözölték a két embert, akik a helyiség közepe felé tartottak.

Megszólalt egy csengő, és a két ember, a két ökölvívó egymásnak esett. Az alacsonyabb, zömökebb bevitt egy gyors ütést, de a nézők keltette zavargásban ez szinte észrevétlen maradt.

Lilának az arcára fagyott a mosoly.

Olyan sok ember volt odabent.

Olyan... sok.

A bőre nyirkos lett.

Rég elhangzott sikoltások olvadtak egybe a sötét üvegtáblák túloldalán felharsanó kiáltásokkal.

Lila addig harapdálta az alsó ajkát, amíg a vér fémes illata el nem árasztotta az orrát és az érzékeit.

– Öld meg! – bömbölte valaki dörgő hangon, amely megremegtette az intézmény mocskos ablaküvegeit.

Vissza! Mindenkit megölök maguk közül...

Lila olyan gyorsan fordult meg, hogy megingott, és összeesett. Még épp időben nyújtotta ki a kezét, mielőtt arccal előre esett volna. Hátraült a sarkára, és megszemlélte kissé kiszakadt kesztyűjét. A puha bőr alatt a tenyere nyirkos lett. A verejték a homlokáról az arcára csorgott, és ő ismét az a lány volt Manchesterben.

Az ötlépésnyire lévő teremből a kiáltozások újabb hulláma érte el, és Lila az ajkába harapott, hogy elfojtson egy nyöszörgést.

A zaj.

A bőrét izzadság borította, és ő próbált a légzésére összpontosítani.

Az emlékei még mindig olyan frissen éltek benne, hogy úgy érezte, képtelen szabadulni a múlt fogságából, ahol sötétség uralkodott, és a sikolyok úgy visszhangoztak, mint a puskalövések. Ahol a kiáltások nem haltak el, hanem újra és újra megismétlődtek.

Ne gondolj erre!

Ne engedd magadhoz ezeket a gondolatokat!

Amikor visszatért ezekhez az emlékekhez és érzelmekhez, nem lehetett megmondani, mennyi ideig marad a foglya ennek a pokolnak... és nem engedhette meg, hogy elveszítse a józan eszét, különösen itt nem. Nem, amikor az itteni látogatása megnyithatja előtte az utat, hogy ő lehessen a nővére és az unokaöccse védelmezője.

Lila nagy önfegyelemmel lassan, rövideket lélegzett, amíg az emlékei vissza nem húzódtak.

Nem számított a lármára. Ami azt illeti, arra sem, hogy ekkora tömeget talál majd itt ezen az órán.

Ha tudta volna, nem jön el. Még azért sem, hogy megvédhesse az unokaöccsét vagy a nővérét.

Lila lehunyta a szemét, köpött egyet, a nyál elsötétítette a követ, ő pedig egy darabig csak bámulta, mert így legalább volt valami más is a bensejében kavargó hányingeren kívül, amire koncentrálhatott.

– Öld meg! Halva akarjuk látni.

A manchesteri kiáltások egybeolvadtak a Savage’s vendégeinek durvább cockney beszédével. Lila képtelen volt megkülönböztetni, mely hangok származnak a múltból, és melyek a jelenből.

A kezét a fülére szorította, remélte, hogy így ki tudja zárni a zavaró hangokat. Ezekre most igazán nem volt szüksége. Valójában sohasem, de most bizonyosan nem.

Az idő múlt, és közben Lila önmagával viaskodott. Az ijesztő űrben erőt és bátorságot keresett.

Tévedett. Mégsem tudja megcsinálni.

Ez az egész egy nagy tévedés.