Ann Napolitano

HELLÓ, GYÖNYÖRŰM

A mű eredeti címe

Hello Beautiful

Copyright © 2023 by Ann Napolitano

All rights reserved.

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

A borító JESSICA MILLER festményének

a felhasználásával készült.

ISBN 978 963 452 838 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító és belív nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Julie-nak és Whitnek

Örvendetesnek hitte bárki a születést?

Sietek közölni vele, hogy a halál éppoly örvendetes és én tudom, miért.

A haldoklóval halok én és a most fürdetett újszülöttel születek, nem vagyok én kalapom és cipőm közé zárva,

És sokféle dolgot megnézegetek, melyek mind-mind különböznek és mind jók,

Jó a föld és a csillagok és minden járulékuk jó.

WALT WHITMAN: Ének magamról

(GÁSPÁR ENDRE FORDÍTÁSA)

William
1960. február – 1978. december

William Waters életének első hat napját nem egykeként töltötte. Volt egy hároméves nővére, a vörös hajú Caroline. Fennmaradtak róla néma videófelvételek, amelyeken William apja is szerepelt, és nevetett – ebben a látványban Williamnek később soha nem volt része. Az apja arca nyíltnak látszott, és úgy tűnt, ennek a nyíltságnak az aprócska, vörös hajú kislány az oka, aki az egyik felvételen az arca elé húzta a ruhácskáját, és úgy szaladgált kacagva körbe-körbe. Amikor az újszülött William és az édesanyja még a kórházban voltak, Caroline belázasodott és köhögni kezdett. Miután hazatértek, a kislány állapota javulni látszott, de továbbra is csúnyán köhögött, és amikor egyik reggel a szülei bementek a szobájába, holtan találták a kiságyában.

A szülei soha nem emlegették Caroline-t William gyerekkorában. Volt róla egy fotó, a nappaliban állt egy kisasztalon. William néha-néha odament, hogy meggyőződjön róla, hogy valóban volt egy nővére. A család egy szürke zsindelytetős házba költözött Newton túlsó felébe – ez Boston egy külvárosa –, és ebben a házban már William volt az egyetlen gyermek. Az édesapja könyvelő volt, hosszú órákat dolgozott mindennap a belvárosban. Miután elveszítette a kislányát, örökre bezárkózott az arca. William édesanyja a nappaliban cigarettázott és konyakot iszogatott, néha egyedül, néha egy szomszédasszonyával. Egész gyűjteménye volt fodros kötényekből, ezeket viselte, amikor főzött, és mindig módfelett felzaklatta, ha valamelyik foltos lett vagy összegyűrődött.

– Lehet, hogy nem kéne kötényben főznöd – jegyezte meg egyszer William apja, amikor a felesége kivörösödött arccal majdnem sírva fakadt, mert a mártás sötét foltot ejtett az anyagon. – Odadughatnál egy konyharuhát a derekadhoz, ahogy Mrs. Kornet szokta.

William anyja úgy nézett rá, mintha kínaiul beszélt volna. A kisfiú belekotnyeleskedett:

– Mrs. Kornet a szomszédból? Az ő konyharuháját?

Ötéves korától kezdve William a legtöbb délutánt a közeli parkban töltötte, és leginkább kosárlabdázott, mert a kosárlabdát – a baseballtól vagy a futballtól eltérően – egyedül is lehet játszani. Volt ott egy elhanyagolt kosárpálya, ahol többnyire akadt szabad palánk, és órákon át dobálta a labdát, mintha a Celtics játékosa lenne. Bill Russell volt a kedvence, de ahhoz, hogy valaki olyan jó legyen, mint ő, kellett volna egy ellenfél, akit blokkolni lehet, vagy védekezni ellene. Sam Jones volt a legjobb dobó, úgyhogy William többnyire azt játszotta, hogy ő Jones; próbálta utánozni a tökéletes dobásait, miközben úgy tett, mintha a környező fák lelkes szurkolók lennének.

Tízéves korában történt, hogy egyik délután, amikor kiment a parkba, foglalt volt a kosárpálya. Talán hat fiú kergette egymást meg a labdát a palánkok alatt, nagyjából vele egykorúak. William el akart oldalogni, de az egyik fiú odakiáltott:

– Hé, akarsz játszani? – Aztán a választ meg sem várva folytatta: – A kék csapatban vagy.

Pár másodperc múlva William már a játék közepén találta magát. A szíve kalapált a mellkasában. Egy fiú odapasszolta neki a labdát, de ő rögtön visszaadta, félt tőle, hogy ha kosárra dob, elvéti, és azt mondják majd, hogy pocsékul játszik. Pár perccel később hirtelen véget ért a játék, mert az egyik fúnak haza kellett mennie, és szétszóródtak a szélrózsa minden irányába. Ahogy William hazasétált, a szíve még mindig dübörgött. Ezt követően a fiúk néha ott voltak a pályán, amikor William megjelent a labdájával. Összevissza időpontokban játszottak, de mindig odahívták maguk közé, mintha közéjük tartozna. Williamet ez megdöbbentette. Többnyire a gyerekek és a felnőttek is keresztülnéztek rajta, mintha láthatatlan lenne. A szülei alig vetettek rá akár egy futó pillantást is. William ebbe beletörődött, és úgy gondolta, érthető: végül is unalmas és könnyen felejthető figura. A legfőbb tulajdonsága a sápadtság volt: homokszőke haja, halványkék szeme és nagyon fehér bőre volt, mint az angol-ír felmenőkkel rendelkező embereknek általában. William tisztában volt vele, hogy a jelleme ugyanolyan érdektelen és visszafogott, mint a külseje. Az iskolában sosem szólalt meg, és senki sem játszott vele. De a kosárlabdapályán a fiúk esélyt adtak neki, hogy életében először a részese legyen valaminek úgy, hogy közben nem kellett beszélnie.

Ötödikes korában a tornatanára megszólította:

– Láttam, hogy délutánonként kosárra szoktál dobálni. Az édesapád milyen magas?

William üres tekintettel bámult a tanárra.

– Nem tudom pontosan. Átlagos?

– Oké, akkor valószínűleg irányító lehetne belőled. Ismered Billy Bradley-t? A langaléta fickót a Knicksből? Gyerekkorában azt csinálta, hogy kartonpapírt ragasztott a szemüvege aljára, hogy ne tudjon lefelé nézni, és ne lássa a lábát. Aztán úgy vezette a labdát, fel-alá sétálgatva a járdán. Nyilván dilisnek nézett ki, de remek lett a labdakezelése. Mindig tökéletesen érezte, a labda hová fog visszapattanni, és hogy kaphatja el anélkül, hogy oda kelljen néznie.

William ezen a délutánon futva igyekezett haza, és az egész teste izgatottan bizsergett. Ez volt életében az első alkalom, hogy egy felnőtt egyenesen ránézett – észrevette őt, és észrevette, amit csinál –, és a ráirányuló figyelem egészen felzaklatta. Nagy prüszkölések közepette előásott egy játék szemüveget az íróasztalfiókja legaljából. Kétszer is kiment a fürdőszobába, aztán gondosan felragasztott két négyzet alakú kartonpapírdarabot a szemüveg aljára.

Ahányszor William beteg volt, vagy rosszul érezte magát, mindig elfogta az aggodalom, hogy meg fog halni. Legalább havonta egyszer előfordult, hogy iskola után csak bebújt a takaró alá, mert meg volt győződve róla, hogy halálos beteg. A szüleinek nem szólt, mert ebben a házban tilos volt betegnek lenni. Főleg a köhögést kezelték úgy, mintha valami szörnyű árulás lenne. Ha William megfázott, csak úgy köhögött, hogy előtte bebújt a szekrénybe, és belefúrta az arcát a szép sorban lógó ingek közé, amiket az iskolában hordott. Végig tudatában volt, hogy ez az ismerős aggodalom csiklandozza a vállát meg a tarkóját, miközben odakint szaladgált a szemüvegben a labdájával. De most nem volt ideje betegnek lenni, és nem volt ideje félni. Olyan érzése volt, mintha végre a helyére kattant volna az önazonossága. A fiúk a kosárlabdapályán felismerték, hogy kicsoda, és a tornatanár is. Lehet, hogy Williamnek fogalma sem volt, hogy ki ő, de a világ közölte vele: kosárlabda-játékos.

A tornatanár további tippekkel látta el, hogyan tudná továbbfejleszteni a képességeit.

– Ami a védelmet illeti: a válladdal meg a fenekeddel lökd félre a kölyköket, a bíró azt nem fogja faultnak ítélni. Sprintelj nagyokat: egy gyors első lépés után megszerezheted az ellenfeledtől a labdát, miközben vezeti. – William sokat gyakorolta a passzolást is a parkban, hogy továbbítani tudja a labdát a legjobb játékosoknak. Szerette volna megtartani a helyét a pályán, és tudta, hogy ha jobbá teszi a többi fiú játékát, azzal a saját értékét is emeli. Megtanulta, hová kell futni, hogy elég hely legyen a dobóknak. Blokkolta az ellenfelet, hogy a kedvenc helyükről dobhassanak a kosárra. A fiúk megveregették a hátát a sikeres meccsek után, és mindig azt akarták, hogy az ő csapatukban legyen. Ez az elfogadás valamennyire enyhítette a félelmeket, amiket William magában hordozott: a kosárlabdapályán mindig tudta, mit kell csinálni.

Mire gimnáziumba került, már elég jó volt ahhoz, hogy bevegyék az iskola csapatába. Százhetvenkét centi magas volt, és irányító lett. A leragasztott szemüveggel folytatott sok gyakorlás meghozta a gyümölcsét: messze ő volt a legügyesebb labdavezető a csapatban, és egész jól célzott középtávolról. Dolgozott a lepattanózáson, ami segített ellensúlyozni a csapat eladott labdáinak a számát. Továbbra is a passzolás volt a legfőbb erőssége, és a csapattársai értékelték, hogy ha ő is a pályán van, jobban sikerülnek a meccsek. A csapatban ő volt az egyetlen elsős, ezért amikor az idősebb csapattársai összejöttek sörözni valamelyikük alagsori szobájában, ahol a szülők hajlandóak voltak szemet hunyni, Williamet soha nem hívták meg. A csapattársai igencsak megdöbbentek rajta – ahogy mindenki –, amikor a második év utáni nyáron William hirtelen tizenkét centivel megnyúlt. Amikor nőni kezdett, a teste nem tudta abbahagyni, és a gimnázium végére elérte a két métert. Nem tudott eleget enni, hogy tartsa a lépést a növekedéssel, és riasztóan vékony lett. Az anyja rémültnek látszott, amikor William reggelente berontott a konyhába, és ahányszor elment mellette, mindig a kezébe nyomott valami ennivalót. Mintha azt gondolta volna, hogy a fia soványsága rossz fényt vet rá, hiszen az ő dolga etetni. A szülei néha elmentek a kosármeccseire, de csak nagy ritkán, és udvariasan üldögéltek a lelátón, mintha nem is ismernének senkit a pályán.

A szülei nem voltak ott azon a meccsen, amikor William el akart kapni egy lepattanó labdát, és úgy meglökték, hogy a levegőbe repült. A teste megcsavarodott, ahogy a földre zuhant, és nagyon szerencsétlenül esett, a jobb térdére. Az ütés ereje az ízületet érte, ráadásul teljes súlyával ránehezedett. William hallotta, ahogy a térde reccsen egyet, aztán leszállt a köd. Az edzője, aki csak kétféle regisztert ismert – az ordítást és a motyogást –, a fülébe üvöltött:

– Jól vagy, Waters? – William általában mind az ordításra, mind a motyogásra úgy válaszolt, hogy mindent kérdésként fogalmazott meg. Soha nem érezte elég magabiztosnak magát, hogy kijelentéseket tegyen. Megköszörülte a torkát. A köd, amely körülvette, és a fejében is terjengett, sűrű volt, és bele-belehasított a térdéből sugárzó fájdalom.

– Nem. – Csak ennyit felelt.

Eltört a térdkalácsa, ami azzal járt, hogy ki kellett hagynia az évad utolsó hét hetét. A lába gipszbe került, így mozgásképtelen lett, két hónapig mankóval kellett járnia. Ez azt jelentette, hogy ötéves kora óta most először nem tudott kosarazni. Csak üldögélt a szobájában, az íróasztal előtti széken, és gyűrött papírgalacsinokat dobált a távolabbi falnál elhelyezett szemétkosárba. A sötét fellegek, amelyek a sérülés pillanatában fölé ereszkedtek, nem távoztak. A bőrét nyirkosnak és hidegnek érezte. Az orvos azt mondta, hogy teljesen rendbe fog jönni, és a következő évadban már tud játszani, de William akkor is enyhe pánikot érzett a nap minden percében. Az idő múlása is furcsává vált. Úgy érezte, örökre itt lesz bezárva ebbe a gipszbe, ebbe a székbe, ebbe a házba. Kezdte azt gondolni, hogy nem képes ezt elviselni; nem tud tovább ebben a törött testben tartózkodni. A nővére járt az eszében, az, ahogy Caroline távozott. Arra gondolt, hogy a nővére már nincs, amit nem tudott felfogni, de ahogy az óra mutatója lassan araszolgatott egyik percről a másikra, azt kívánta, bárcsak ő sem lenne már itt. A kosárlabdapályán kívül nincs semmi haszna. Senkinek nem fog hiányozni. Ha eltűnne, olyan lenne, mintha soha nem is létezett volna. Senki sem beszélt Caroline-ról, és róla sem fog beszélni senki. Csak miután végre lekerült a gipsz a lábáról, és újra tudott futni és kosárra dobni, akkor kezdett visszavonulni a köd, és szépen lassan elmaradoztak az eltűnéséről szóló gondolatok.

Annak köszönhetően, hogy aránylag jó jegyei voltak, és ígéretes kosárlabda-játékosként tartották számon, Williamnek több ösztöndíjat is felajánlottak olyan egyetemekről, ahol voltak NBA-s kosárlabdakurzusok. Hálásan fogadta az ösztöndíjakat, mert a szülei soha nem utaltak rá, hogy kifizetnék az egyetemi tanulmányait, és mert ez arra is ígéret volt, hogy garantáltan foglalkozhat tovább a kosárlabdával. William szerette volna otthagyni Bostont – sosem járt még száznegyven kilométernél távolabb a városközponttól –, de a Dél mocsaras hőségét nyomasztónak találta, úgyhogy inkább a chicagói Northwestern Egyetem ösztöndíját választotta. 1978 augusztusának vége felé egy puszival elbúcsúzott az anyjától a pályaudvaron, és kezet rázott az apjával. Ahogy odasimult a tenyere az övéhez, William fejébe az furcsa gondolat ötlött, hogy talán soha többé nem fogja viszontlátni a szüleit – és hogy mindig is csak egy gyermekük volt, és az nem ő.

Az egyetemen William elsősorban történelemórákat vett fel. Úgy érezte, hatalmas lyukak tátonganak a tudásában arról, hogy miként működik a világ, és úgy érezte, a történelem megadja a válaszokat. Nagyra értékelte, hogy ez a tudomány szemügyre veszi az egymástól független eseményeket, és megtalálja az összekötő mintákat. Ha ez történt, akkor utána az történt. Semmi sincs ok nélkül, tehát például egyenes vonal húzható egy osztrák főherceg elleni merénylet és egy világháború között. Az egyetemi élet még túlságosan új volt a számára, hogy kiszámítható legyen, és William nehezen találta meg a helyét az izgatott diáktársak között, akik a kezüket pacsira emelve üdvözölték, miközben végigsétált a kollégium zajos folyosóján. Az idejét megosztotta aközött, hogy tanult a könyvtárban, gyakorolt a kosárpályán, és bejárt az órákra. Mindegyik helyen tudta, mi a teendője. Elhelyezkedett az előadóteremben a széken, kinyitotta a füzetét, és érezte, hogy a teste megkönnyebbülve elernyed, amikor a professzor beszélni kezd.

Az órák alatt ritkán figyelt oda más diákokra, de Julia Padavano felkeltette a figyelmét az európai történelemről szóló szemináriumon, mert az arcát mindig mintha felháborodás ragyogta volna be, és mert megőrjítette a kérdéseivel a professzort, egy idősebb angol urat, aki egyik kezében hatalmas zsebkendőt szorongatott. A lány hosszú, göndör haja függönyként ölelte körbe ragyogó arcát, miközben ilyeneket mondott: „Professzor úr, engem érdekelne, milyen szerepet töltött be Clementine ebben az egészben. Nem ő volt Churchill fő tanácsadója?” Vagy: „El tudná magyarázni a háborús kódrendszert? Úgy értem, hogy pontosan hogyan működött? Szeretnék rá egy példát látni.”

William soha nem szólalt meg az órákon, és nem kereste fel a professzort a fogadóóráján. Úgy gondolta, egy diáknak az a dolga, hogy befogja a száját, és annyi tudást szívjon magába, amennyit csak lehet. Osztotta a professzor véleményét a göndör hajú lányról, habár a gyakori közbeszólásait és a kérdéseit sokszor érdekesnek találta, ő is udvariatlannak gondolta. Egy komoly óra szövetét az hozza létre, ha a diákok hallgatnak, a professzor pedig közli velük a bölcsességét, amely gondosan összeszőtt szavak szőnyegéből áll, ez a lány meg folyton lyukakat ütött ebbe a szövetbe, mintha nem is tudna róla, hogy létezik.

Egyik délután William ijedten összerezzent, amikor az óra után a lány hirtelen megjelent mellette, és megszólította:

– Helló! Engem Juliának hívnak.

– Szia! Én William vagyok. – Meg kellett köszörülnie a torkát, lehet, hogy aznap akkor szólalt meg először. A lány nagyra kerekedett, komoly szemekkel nézett rá. William észrevette, hogy barna haja a napfényben mézszínű árnyalatot kap. Mintha nemcsak kívülről esett volna rá a fény, hanem belülről is ragyogott volna.

– Miért vagy ilyen magas?

Nem volt szokatlan, hogy az emberek megjegyzéseket tettek William magasságára; megértette, hogy égimeszelő méretével meglepetést okoz, ha belép egy szobába, és a legtöbben kényszert éreznek, hogy mondjanak rá valamit. Hetente többször hallotta, hogy „Milyen a levegő odafent?”.

Ám Julia gyanakvó arcot vágott, amikor feltette a kérdést, és Williamnek nevetnie kellett az arckifejezése láttán. Megállt az egyetem udvarát átszelő kanyargós ösvényen, és a lány is megtorpant. William ritkán nevetett. A keze úgy bizsergett, mintha most ébredt volna fel a zsibbasztó alvásból. Olyan érzés fogta el az egész testét, mintha kellemesen csiklandoznák. Később, amikor visszatekintett erre a pillanatra, tudta, hogy ekkor zúgott bele a lányba. Vagyis egész pontosan a teste zúgott bele. Ott, az udvar közepén az, hogy egy lány figyelmet szentelt neki, nevetést csalogatott elő a lelke legmélyebb zugából. A teste – amelyet fárasztott és untatott a folyton bizonytalankodó elméje – mintha tűzijátékot indított volna az idegeiben és az izmaiban, figyelmeztetve, hogy valami fontos történik.

– Miért nevetsz? – kérdezte Julia.

Williamnek sikerült nagyjából elfojtani a nevetést.

– Kérlek, ne sértődj meg!

A lány türelmetlenül bólintott.

– Nem fogok.

– Nem tudom, miért vagyok ilyen magas. – Igazából titokban hitt benne, hogy a saját akaratával vette rá a testét a növekedésre. Egy komoly kosárlabda-játékosnak legalább százkilencven magasnak kell lennie, és William annyira vágyott erre, hogy még a genetikával is szembeszállt. – Benne vagyok a kosárcsapatban.

– Akkor legalább kihasználod a magasságodat – mondta a lány. – Lehet, hogy elmegyek egyszer megnézni egy meccseteket. Többnyire nem érdekel a sport, és csak az órákra jövök be a campusra. – Elhallgatott, aztán gyorsan hozzátette, mintha zavarba jött volna: – Otthon lakom, hogy spóroljak.

Julia megadta neki a telefonszámát, azt mondta, írja fel a történelemfüzetébe, és mielőtt távozott volna, William megígérte, hogy másnap este felhívja. Bizonyos értelemben nem is volt lényeges, hogy belezúgott-e, vagy sem. Úgy tűnt, ott, az udvar közepén ez a fiatal lány már eldöntötte, hogy egy pár lesznek. Julia később azt mondta, hogy hetek óta figyelte az órákon, és tetszett neki, hogy mennyire figyel, és milyen komoly.

– Nem vagy olyan ostoba, mint a többi fiú – tette hozzá.

Miután megismerkedett Juliával, akkor is a kosárlabda töltötte ki William idejét és gondolatait. A gimnáziumi csapatában ő volt a legjobb játékos, de a Northwesternben kissé ijedten fedezte fel, hogy a leggyengébbek közé tartozik. Ebben a csapatban a magassága nem volt elég, hogy kitűnjön, és a többi fiatalember erősebb játékosnak bizonyult nála. A legtöbben évek óta súlyt emeltek, és William bepánikolt, hogy ő erre nem képes. Könnyedén félretaszították, fellökték az edzéseken. Elkezdett eljárni az edzőterembe, és sokáig ott maradt a pályán is, hogy gyakorolja a kosárra dobást különböző szögekből. Állandóan éhes volt, és extra szendvicseket tartott a dzsekije zsebében. Rájött, hogy itt valószínűleg az lesz a szerepe, hogy egyben tartsa a csapatot. Elég jó volt a passzolásban, a kosárra dobásban és a védelemben is, hogy hasznossá tudja tenni magát, annak ellenére, hogy nem volt tehetséges sportoló. A legértékesebb képessége az volt, hogy ritkán hibázott a pályán. „A kosárlabdás IQ-ja magas, de ugrani nem tud.” – William egyszer meghallotta, hogy az egyik edző ezt mondta róla, amikor azt hitte, hallótávolságon kívül van.

Az ösztöndíj feltételei között az is szerepelt, hogy vállaljon valami munkát a campuson, és a lehetőségek közül azt a feladatot választotta, amelyiket a sportcsarnokban lehetett végezni, mert ez volt kényelmes az edzések szempontjából. A megjelölt időpontban jelentkezett a hatalmas épület alagsorában lévő mosókonyhán, ahol egy vékony nő fogadta, aki hatalmas afrofrizurát és szemüveget viselt. Megcsóválta a fejét.

– Rossz helyre jött. Ideküldték? A fehér fiúkat nem szokták a mosodába beosztani. A könyvtárba kell mennie, vagy a diákklubba. Menjen!

William végignézett a hosszú, keskeny helyiségen. Harminc mosógép sorakozott az egyik fal mentén, és harminc szárítógép a másiknál. Valóban, ameddig ellátott, egyetlen fehér sem volt rajta kívül.

– Mit számít ez? – kérdezte. – Én ezt a munkát szeretném. Kérem…

A nő újból megcsóválta a fejét, a szemüveg is csúszkált az orrán, de mielőtt bármit felelhetett volna, egy kéz hátba vágta Williamet, és egy mély hang a nevén szólította. Megfordult, és megpillantott egy másik gólyát, aki szintén a kosárcsapatban játszott, a négyes poszton, és Kentnek hívták. Kent Williamhez képest szinte minden területen ellenkező képességekkel rendelkezett a kosárlabdában: kiváló sportoló volt, teátrálisan zsákolt, könnyedén bevágta a lepattanókat, és minden percben, amit pályán töltött, teljes erőbedobással futott, viszont rosszul értelmezte a játékot, sokszor elvesztették miatta a labdát, és soha nem tudta, hol kell lennie a védekezéshez. Az edző a fejét fogta, amikor figyelte, ahogy Kent szaladgál a pályán. Feltehetően szédítőnek találta, hogy milyen lehetőségek rejlenek a fiatalember fizikai adottságaiban, mégis milyen száguldozva, kiszámíthatatlanul játszik.

– Hé, haver! Te is itt dolgozol? – szólította meg a fiú Williamet. – Ha akarja, asszonyom, megmutatom neki, mi a teendő – fordult a szigorú nőhöz széles, elbűvölő mosollyal.

A nő megenyhülve azt felelte:

– Hát jól van, legyen. Vigye a szemem elől, és majd úgy teszek, mintha itt se lenne.

Ettől kezdve William és Kent úgy időzítették a beosztásukat, hogy együtt dolgozhassanak a mosodában. Több száz törülközőt és mezt mostak ki a sportcsapatoknak. A futballmezek voltak a legrosszabbak, a szaguk és a fűfoltok miatt, amiknek az eltávolításához speciális tisztítószert kellett az anyagba dörzsölni. William és Kent kialakítottak egy ritmust a mosási folyamat lépéseihez. Így, hogy odafigyeltek az időzítésre és a hatékonyságra, olyan volt a munka, mintha csak a kosáredzés meghosszabbítása lenne. Arra használták az időt, hogy kielemezzék a meccseiket, és megtárgyalják, hogyan javulhatna a csapatuk.

Egy délután, amikor épp egy hatalmas kupac törülközőt hajtogattak, William magyarázott:

– Ez a stratégia: az irányító és a dobóhátvéd passzol egymásnak a kezdésnél, a bedobó lelép az alapvonalas blokkról, az irányító blokkol a nagycsatárnak. – William elhallgatott, hogy lássa, Kent tudja-e követni. – Ha a passz a nagycsatárhoz megy, az alacsonyfeldobó kilép a sarokra, és a másik csatár kijön a blokkból, a másik hátvéd pedig lezár a gyengébb oldalon.

– Blokkolja a blokkolót.

– Igen, és ha a nagycsatár passzol a bedobónak, akkor a mozdulatsor megismétlődik.

– Ez így túl kiszámítható! Az edző azt akarja, hogy mindig újra meg újra ugyanazt csináljuk…

– De ha jól csináljuk, akkor a védők nem sokat tehetnek, hogy megakadályozzák, még ha tudják is, hogy ez következik, főleg ha…

– Hé, srácok – szólt oda a szomszédos szárítógéptől valaki –, tudjátok, hogy se füle, se farka annak, amit összehordotok? Úgy értem, szoktam kosárlabdát nézni, de fogalmam sincs, miről szövegeltek.

Kent és William rávigyorogtak. A műszak végén felmentek az edzőterembe, ahol jó pár fokkal hűvösebb volt, és kosárra dobáltak.

Kent Detroitból jött, és igen határozott véleménye volt az összes NBA-játékosról és -csapatról. A mondatait gyakran nevetés szakította félbe. Fel-felkacagott valami ostoba viccen, amik úgy röpködtek az öltözőben, mint a papírrepülők. Az edzéseken sokszor ráüvöltött az edző, hogy ne feltűnősködjön, mire Kent elnézést kért, de nem tudta megállni, hogy öt perccel később ne csinálja ugyanazt.

– Szabályok! – mennydörögte az edző újra meg újra.

Kent azt állította, hogy a rokona Magic Johnson, aki a Michigani Állami Egyetemen volt végzős, és a legtöbben egyetértettek abban, hogy szinte biztosan ő lesz az első, akit kiválasztanak a közeledő NBA-leigazoláson. Kent nagyon könnyen barátkozott, mindenki kedvelte, úgyhogy William sokszor eltűnődött, vajon miért döntött úgy, hogy pont vele akarja tölteni az idejét. Ő csak annyit látott, hogy Kent örömét leli az ő hallgatagságában, és mellette lehetősége van arra, hogy ő irányítsa a barátságukat. Többnyire Kent beszélt, és William csak lassan jött rá, hogy azért mesél el neki személyes dolgokat, hogy ő is megossza vele a saját történeteit. Miután hallott róla, hogy Kent nagymamája leukémiában szenved, ami mindenkit megdöbbentett a családban – korábban mindig azt mondogatta, hogy örökké fog élni, és olyan erő sugárzott belőle, hogy mindenki hitt is neki –, William elmesélte, hogy ez idáig csak egyetlen levelet váltott a szüleivel, és a karácsonyi szünetre is itt marad a kollégiumban.

Egy hosszú esti gyakorlás után, miközben lassan, meggyötört izmokkal sétáltak vissza a csendes udvaron keresztül, Kent megszólalt:

– Néha emlékeztetnem kell magamat, hogy nem számít, ha az edző a kispadra ültet, vagy ordít velem, mert nem értékeli, hogy milyen gyönyörűen játszom. Az orvosira fogok járni. Nem akadályozhatja meg a jövőmet.

William ezen meglepődött.

– Orvos akarsz lenni?

– Száz százalékig. Még nem találtam ki, hogy lesz meg a tandíj, de megoldom. Te mit csinálsz, ha végeztél?

William érezte, hogy hidegek az ujjai. November eleje volt, és ahogy beszívta a levegőt, jéghidegnek érezte a tüdejében. Soha nem gondolkozott még rajta, mi lesz az életével az egyetem után – tudatában volt, hogy szándékosan elfordítja a tekintetét a jövőről. Azt akarta felelni, hogy kosárlabdázni fog, de hát ahhoz nem volt elég jó, hogy ez legyen a hivatása. Az, hogy Kent egyáltalán feltette ezt a kérdést, megerősítette, hogy William szerinte sem elég jó ehhez.

– Fogalmam sincs – válaszolta.

– Akkor kezdjünk el gondolkodni rajta! – javasolta Kent. – Jó képességeid vannak. És ráérünk.

Jó képességeim vannak? – tűnődött William. Ő nem tudott egyről sem, ami máshol is használható lenne, mint a kosárlabdapályán.

December elején Julia megjelent egy péntek esti kosármeccsen. Amikor William észrevette a lelátón, minden elmosódott a szeme előtt, és véletlenül az ellenfélnek passzolta a labdát.

– Hé! – kiáltott rá Kent, ahogy elszáguldott mellette a pályán. – Ez meg milyen baromság volt? – Williamnek védőként kétszer sikerült elkapnia a labdát, aminek köszönhetően a Wildcats javára dőlt el a játék. Támadásnál a kosártól eső legtávolabbi pontról passzolt egyet a sarokban álló szabad dobójátékosnak. Kent a félidő előtt megjegyezte:

– Már értem. Van itt egy csaj, igaz? Hol ül?

A meccs után – a Wildcats nyert, és William is az évad eddigi legjobb teljesítményét nyújtotta – kiment a lelátóra, hogy beszéljen Juliával. Csak amikor közelebb ért, akkor látta, hogy három másik lánnyal jött együtt, akik mind nagyon hasonlítottak rá. Mindegyiküknek ugyanolyan vállig érő, rakoncátlan göndör haja volt.

– Ők a húgaim – mutatta be őket Julia. – Elhívtam őket, hogy draftoljanak. Így mondják kosarasnyelven, ugye?

William bólintott, és a négy lány figyelő tekintetének kereszttüzében hirtelen zavarni kezdte, hogy milyen rövid a sortja, és milyen vékony az ujjatlan meze.

– Nagyon élveztük – mondta az egyik fiatalabbnak látszó lány –, de elég fárasztónak tűnt. Szerintem én még életemben nem izzadtam ennyit, mint te. Engem Ceceliának hívnak, ő pedig az ikertestvérem, Emeline. Tizennégy évesek vagyunk.

Emeline és Cecelia barátságos mosolyt villantottak rá, William pedig viszonozta. Julia és a másik oldalon álló lány úgy tanulmányozták, mint amikor egy ékszerész mér fel egy drágakövet. William azon se lepődött volna meg, ha valamelyikük előkap a táskájából egy lupét, és a szeme elé tartja.

– Olyan erősnek látszottál ott a pályán – jegyezte meg Julia.

William elvörösödött, és Julia orcája is rózsaszínre váltott. William rájött, hogy ez a gyönyörű lány vágyik rá, és el sem tudta hinni, mennyire szerencsés. Őt még soha életében senki nem akarta. Azt kívánta, bárcsak a karjaiba szoríthatná, itt a húgai előtt, az egész sportcsarnok előtt, de ez a fajta merészség nem volt jellemző rá. Folyt rajta a verejték. Julia újból megszólalt:

– Ő a húgom, Sylvie. Én vagyok a legidősebb, de nála csak tíz hónappal.

– Örülök, hogy megismertelek – mondta Sylvie. A haja egy árnyalattal sötétebb volt, mint Juliáé, apróbb termetű volt, és filigránabb, nem olyan telt idomú. Tovább tanulmányozta Williamet, míg a nővére úgy kihúzta magát, mint egy széttárt farokkal parádézó páva. Ahogy William ott állt, észrevette, hogy az egyik gomb kigombolódott Julia blúzán, mert túl szűk volt telt keblén. Kivillant a rózsaszín melltartója, aztán észrevette, és gyorsan megigazította.

– Neked hány testvéred van? – kérdezte Emeline vagy Cecelia. Nem voltak teljesen egyformák, de William nagyon hasonlónak látta őket. Ugyanolyan olajbarna bőr, világosbarna haj.

– Nekem nincsenek testvéreim – felelte, habár közben persze eszébe jutott a bekeretezett fotó a vörös hajú kislányról a szülei nappalijában.

Julia már tudta róla, hogy egyke – ez volt az egyik kérdése az első telefonbeszélgetésük alkalmával –, de a másik három lány szinte komikusan döbbent arcot vágott.

– Ez szörnyű – jegyezte meg Emeline vagy Cecelia.

– Meg kéne hívnunk hozzánk vacsorára – mondta Sylvie, mire a többi lány bólogatott. – Olyan magányosnak látszik.

Így aztán négy hónappal azután, hogy elkezdte az egyetemet, Williamnek meglett az első barátnője, és egy új családja is.

Julia
1978. december – 1981. július

A hátsó kert egy öt és félszer négy és fél méteres, fakerítéssel körbevett kis négyszög volt. Julia figyelte, ahogy az anyja az utolsó krumplik felszedésével foglalatoskodik, éppen akkor, amikor William érkezését várták. Tudta, hogy pontos lesz, és az egyik húga majd beengedi. Williamet valószínűleg zavarba hozza majd az apjuk, aki megkérdezi, hogy tud-e verseket fejből, és Emeline meg Cecelia, akik egy pillanatra sem nyugszanak, és be nem áll a szájuk. Sylvie a könyvtárban dolgozott, úgyhogy az ő kíváncsi tekintetétől meg fog menekülni. Ha pár percet egyedül tölt a húgaival meg az apjával, az talán segít Williamnek, hogy kicsit megismerje őket – Julia szerette volna, ha látja, mennyire szeretetre méltóak –, és bónuszként így legalább még nagyobb örömöt fog okozni neki, amikor meglátja őt besétálni. Julia híres volt a családban arról, hogy szeret látványos belépőket produkálni, ami többnyire csak annyit jelentett, hogy olyan jól átgondolta az időzítést, ahogy senki más. Julia már kisgyerekként is mindig Tadam! felkiáltással, megpördülve rontott be a konyhába vagy a nappaliba.

Vajon mit fog gondolni William az 18th Place-en álló kis házról, amely egy pontosan ugyanolyan szögletes kis téglaház mellé beszorulva állt? A Padavano család Pilsenben lakott, munkásosztálybeli környéken, ahol főleg bevándorlók éltek. A házak oldalát színes falfestmények díszítették, és a helyi szupermarketben legalább olyan gyakran lehetett spanyol vagy lengyel szót hallani, mint angolt. Julia aggódott, hogy William lepukkantnak fogja találni a környéket és a házukat. A műanyag védőhuzattal letakart virágos kanapét. A falon függő feszületet. Az étkezőasztalnál lógó bekeretezett képeket, amelyek női szenteket ábrázoltak. Amikor Julia anyja ideges volt valami miatt, ezeknek a nőknek az arcára szegezte a tekintetét, mintha könyörögne nekik, hogy mentsék meg a családjától. Szent Etelka, Római Ágnes, Sziénai Szent Katalin, Írországi Brigitta, Mária Magdaléna, Filoména, Avilai Szent Teréz, Maria Goretti. A négy Padavano lány folyékonyabban fújta ezeket a neveket, mint a rózsafüzért. Ritkán fordult elő, hogy egy családi vacsora ne azzal végződött volna, hogy az apjuk valami verset idézett, vagy az anyjuk recitálta a szentek neveit.

Julia megborzongott. Nem volt rajta kabát. Odakint öt fokot mértek, és a legtöbb chicagói nem volt hajlandó elismerni, hogy hideg van, csak ha fagypont alá süllyedt a hőmérséklet.

– Kedvelem ezt a srácot – mondta az anyja hátának.

– Iszik?

– Nem. Kosárlabda-játékos. És kitűnően tanul, ösztöndíjas. Történelem a főszakja.

– Van olyan okos, mint te?

Julia ezen elgondolkozott. William nyilvánvalóan okos. Jól működik az agya. Olyan kérdéseket tett fel, amikből Julia tudta, hogy komolyan meg akarja érteni őt. De az intelligenciája nem abban nyilvánult meg, hogy határozott nézetei lettek volna. Érdekelték a kérdések, de bizonytalan volt a válaszokban – könnyen befolyásolható volt. Néhány alkalommal tanultak együtt a Lozano könyvtárban, amely csak pár saroknyira volt Padavanóék házától. Sylvie itt dolgozott, és a környéken mindenki ezt használta találkahelynek. Az, hogy itt tanultak, azt jelentette, hogy Williamnek egy órát kellett visszautaznia a kollégiumba késő este. Amikor a hétvégét tervezték, mindig azt mondta: „Csináljuk azt, amit te akarsz. Neked mindig jó ötleteid vannak.”

Julia soha nem gondolt arra, hogy olyan is létezik, hogy fizikai intelligencia, amíg el nem ment William legutóbbi kosármeccsére. Meglepte, milyen izgalmasnak találja, hogy nézi, ahogy William verseng a csapatával. Megismerte egy erőteljesebb oldalát, amit a pályán kívül nem látott: utasításokat kiabált a csapattársainak, magas, erős testével megakadályozta az ellenfelet, hogy a palánk közelébe jusson. Juliát nem érdekelték a sportok, és nem ismerte a szabályokat, de ahogy a jóképű barátja ezzel a tisztán fizikai erővel és koncentrációval sprintelt, ugrott és pörgött, azon kapta magát, hogy azt gondolja: igen.

– Nagyon komoly ember – mondta az anyjának. – Komolyan veszi az életet, ahogy én.

Rose feltápászkodott. Egy idegen talán nevetett volna a külsején, de Julia hozzá volt szokva az anyja öltözékéhez. Az asszony a kertészkedéshez egy kicsit átalakított baseballszerelést viselt, és egy sötétkék sombrerót nyomott a fejébe. Az utcán találta mindet. A háztömbnek ezen a részén csak olaszok laktak, de a környező utcákban sok mexikói család élt, és Rose valakinek a kukájában találta a sombrerót egy Cinco de Mayo ünnepség után. A baseballmezt akkor szerezte, amikor a két házzal odébb lakó Frank Ceccione drogozni kezdett, és kimaradt a középiskolai baseballcsapatból. Rose felvette a jó nagy lábszárvédőt, és nagy zsebeket vart a mellvédőre, amiben a kerti szerszámait tartotta. Úgy festett, mint aki készen áll valami mérkőzésre, csak nem egyértelmű, milyenre.

– Szóval nem okosabb nálad. – Rose felemelte a sombrerót, és beletúrt a hajába – göndör volt, mint a lányaié, de ősz szálak vegyültek bele. Egyáltalán nem volt olyan öreg, mint amilyennek látszott, de már évekkel ezelőtt megtiltotta, hogy megünnepeljék a születésnapját. Személyes háborút hirdetett az idő múlásával szemben. Julia anyja végighordozta tekintetét a kert ágyásain. A krumplit és a hagymát kell már csak felszedni. Rose mostanában nagyrészt azzal foglalatoskodott, hogy előkészítse a kertet a télre. Minden be volt ültetve, csak néhány kis terület maradt ki: a keskeny ösvény az ágyások között és egy fehér Szűz Mária-szobor helye, amely a kerítés bal hátsó sarkánál támaszkodott. Rose felsóhajtott. – Hát jobb is így, gondolom. Én milliószor okosabb vagyok az apádnál.

Julia úgy látta, hogy az „okos” eléggé cseles kifejezés – ugyan, miként lehetne számokban mérni az ilyesmit, főleg így, hogy a szülei egyike sem járt egyetemre? –, de az anyjának igaza volt. Julia látott róla régi fotókat, itt állt csinosan és szépen öltözve ugyanebben a kertben a férjével, nem sokkal az esküvőjük után. De az anyja végül beletörődött, hogy csalódott a házasságában, és úgy öltötte magára ezt a csalódást, ahogy a nevetséges kertészkedő öltözéket. A sok fáradságos erőfeszítés, hogy a férjét valamiféle anyagi stabilitás és siker felé terelje, mind hamvába holt. A ház most a férje, Charlie birodalma volt, Rose pedig a kertben talált menedéket.

Az ég kezdett sötétedni, és egyre hűvösebb lett. Ha végleg beköszöntenek a fagyok, a környék lecsendesedik, de ezen az estén még úgy zsibongott, mintha gyorsan el akarná mondani az utolsó szavait: a távolból gyerekek hangos kacagása hallatszott, az idősebb Mrs. Ceccione a kertjében trillázott, valahol három köhögés után berregve beindult egy motorkerékpár.

– Azt hiszem, ideje lenne bemenni – mondta Rose. – Szégyelled, hogy az anyád így fest?

– Nem – felelte Julia. Tudta, hogy William úgyis csak rá fog figyelni. Szerette azt a reménykedő pillantást, amivel rá szokott nézni. Mintha William egy hajó lenne, és feltűnt volna előtte az ideális kikötő. A fiú szép otthonban nőtt fel: jó munkahellyel rendelkező apa, tágas pázsit a ház előtt, saját szoba. Nyilván tudta, hogy néz ki a siker és a biztonság, és az, hogy Juliában látta meg ezeket a lehetőségeket, végtelenül nagy örömet szerzett a lánynak.

Rose megpróbált szilárd életet kiépíteni, de Charlie mindig elhordott vagy félrerúgott minden követ, amit ő gondosan lerakott. Julia már a Williammel folytatott első beszélgetésük közepén eldöntötte, hogy ő a neki való férfi. Megvolt benne minden, amit keresett, és ahogy az anyjának mondta, tényleg kedvelte is. Ha meglátta, mosolyognia kellett, és szerette, ahogy a kis keze beleillik a fiú nagy tenyerébe. Nagyszerű csapatot alkottak együtt: William megtapasztalta azt az életet, amire Julia vágyott, irányítani tudja a lány kifogyhatatlan energiáját, amíg együtt építgetik a jövőjüket. Miután összeházasodnak, és meglesz a saját otthonuk, Julia segíteni tud majd a családjának. Az ő szilárd alapjai kiterjednek, és a családjának is biztonságot nyújtanak.

Majdnem hangosan elnevette magát, amikor a nappaliba belépve meglátta a megkönnyebbülést William arcán. Ott ült az apja mellett a nyikorgós rugójú kanapén, Charlie pedig átkarolta a vállát. Cecelia az öreg piros fotelben hevert, Emeline a bejárati ajtó melletti tükörben igazgatta a haját.

Cecelia épp komoly hangon megszólalt:

– Neked pompás orrod van, William.

– Ó! – felelte William, látható meglepetéssel. – Köszönöm.

Julia elvigyorodott.

– Ne törődj Ceceliával! Azért mond ilyen furákat, mert művészlélek. – Ceceliának szabad bejárása volt a közeli gimnázium rajztermébe, és mindent, ami csak a szeme elé került, egy jövendő festmény alapanyagának tekintett. Amikor Julia legutoljára megkérdezte a húgát, épp mire gondol, mert kíváncsivá tette az elmélyült arckifejezése, Cecelia azt felelte: „A lilára.”

– De tényleg szép orrod van – mondta udvariasan Emeline, mert észrevette, hogy William elvörösödött, és szerette volna, ha jobban érzi magát. Emeline azonnal érzékelte az érzelmi rezgéseket minden szobában, és mindig azt akarta, hogy mindenki érezze magát kellemesen és elégedetten.

– Egyetlen szót se tud idézni Whitmantől – közölte Charlie Juliával. – El tudod ezt képzelni? Még jó, hogy jött. Elmondtam neki pár sort, hogy kicsit kisegítsem.

– Senki nem tud kívülről Whitmant rajtad kívül, apa – jegyezte meg Cecelia.

Az tény, hogy William nem ismerte Walt Whitman egyetlen versét sem, újabb igazolása volt Julia számára, hogy a barátja más, mint az apja. Érezte Charlie hangjából, hogy ivott, de még nem részeg. A kezében egy félig teli poharat tartott, olvadozó jégkockákkal.

– Ha akarod, félreteszem neked a könyvtárban a Fűszálakat – ajánlotta fel Sylvie. – Érdemes elolvasni.

Julia eddig észre sem vette Sylvie-t, aki a konyhaajtóban álldogált. Most érhetett haza a könyvtárból, és az ajka mélyvörös volt, ami azt jelentette, hogy csókolózott valamelyik fiújával a polcok mögött. Sylvie végzős volt a középiskolában, és a szabadidejében annyi munkát vállalt, amennyit csak tudott, hogy pénzt tegyen félre az egyetemi tanulmányaira. Nem fog ösztöndíjat kapni, ahogy Julia, mert nem volt meg benne az elszántság, hogy megszerezze. Sylvie kiváló volt azokból a tárgyakból, amelyek érdekelték, de minden másban közepes vagy még rosszabb. Julia úgy működtette az elszántságát, mint egy fűnyírót, és úgy haladt végig a középiskolán, hogy mindig a következő lépésre szegezte a tekintetét.

– Köszönöm – felelte William. – Attól tartok, egyáltalán nem olvastam sok verset.

Julia biztos volt benne, hogy William nem vette észre a húga ajkát, és ha észre is vette volna, nem tudná, mit jelent. Juliához Sylvie állt a legközelebb a húgai közül, és ő volt az egyetlen ember a világon, aki mellett sokszor letaglózva érezte magát, aki mellett nem találta a szavakat. A húga több száz regényt olvasott – egész életében kizárólag ez érdekelte, és ez volt az egyetlen hobbija –, és a könyvekből leszűrte, mi az élete célja: hogy legyen egy mindent elsöprő, egy évszázadban csak egyszer előforduló nagy szerelme. Ez volt a gyerekkori álma, de Sylvie még mindig két kézzel kapaszkodott bele. Élete minden napjában kereste a nagy Őt, a lelki társát. És addig is a könyvtárban gyakorolt a fiúkkal arra az alkalomra, amikor majd találkozik vele.

– Ez nem helyes, hogy így gyakorolsz – mondogatta neki Julia éjszaka a sötét hálószobájukban. – És az a fajta szerelem, amit keresel, különben is csak kitaláció. A szerelem, amit ezekben a könyvekben ábrázolnak, az Üvöltő szelekben, a Jane Eyre-ben vagy az Anna Kareninában, olyan erő, ami megsemmisít. Ezek mind tragikus történetek. Gondolj csak bele, ezek a regények mind kétségbeeséssel vagy halállal végződnek.

Sylvie felsóhajtott.

– Nem a tragédia a lényeg. Ma azért olvassuk ezeket a könyveket, mert a szerelem olyan hatalmas és igaz, hogy nem fordíthatjuk el róla a tekintetünket. Szerintem ez nem megsemmisülés, hanem egyfajta növekedés. Ha elég szerencsés leszek, hogy ilyen szerelmet találjak… – Elhallgatott, nem tudta megfogalmazni, hogy ez milyen jelentős lenne.

Julia a fejét csóválta, amikor meglátta a húga vörös ajkát, mert tudta, hogy ez az álom mindenképp vissza fog ütni. Sylvie túlságosan is csak a fejében élt. Az lesz a vége, hogy ribinek fogják bélyegezni, és végül hozzámegy valami jó kinézetű lúzerhez, csak mert az illető úgy bámul rá, hogy az Heathcliffre emlékezteti.

Emeline épp az osztályfőnökéről mesélt, akit feltételes szabadlábra bocsátottak, miután rajtakapták, hogy füvezett.

– Olyan őszinte velünk. Elmondta, hogy elkapták, meg mindent. Aggódom, hogy csak még nagyobb bajba fog kerülni, amiért elmondta nekünk. Úgy tűnik, nem érti, mik a felnőttek világában a szabályok arra, hogy mit lehet elmondani, és mit kell megtartani magának. A legszívesebben rászóltam volna, hogy hallgasson.

– Azt is megmondhatnád neki, hogy ne füvezzen – jegyezte meg Cecelia.

– Akkor gondolom, vacsorázhatnánk. – Rose kijött a hálószobából, tisztán, az egyik szebb otthonkájában. – Nagyon örülök, hogy megismerhetem, William. Szereti a vörösbort?

William felállt a kanapéról, kiegyenesítve hosszú testét. Bólintott.

– Jó estét, asszonyom!

– Szentséges szűzanyám! – Rose, aki alig volt több százötven centinél, hátrahajtotta a fejét, úgy nézett fel a fiúra. – Azt elfelejtetted megemlíteni, Julia, hogy ez a fiú egy óriás!

– Csodás, hát nem? – szólt közbe Charlie. – Sikerült kicsit lecsiszolnia a mi Juliánk éleit. Soha nem gondoltam volna, hogy ez lehetséges. Nézzétek, hogy mosolyog!

– Apa! – tiltakozott Julia.

– Milyen poszton játszol? – kérdezte Charlie Williamtől.

– Kiscsatár.

– Hah! Ha te vagy a kiscsatár, akkor nem szívesen találkoznék a naggyal.

– Vajon mi lehet az evolúciós magyarázat az ilyen magasságra? – mondta Sylvie. – Szükségünk volt olyan emberekre, akik ki tudtak lesni a várfalon, hogy jön-e az ellenség?

Mindenki nevetett, William is, és Julia arra gondolt, hogy a fiú egy kicsit elveszettnek látszik a nagy kavarodásban. Odament hozzá, és odasúgta:

– Túl sok neked a családom?

William megszorította a kezét, és Julia megértette, hogy ez igent és nemet is jelent.

A vacsora nem volt túl ízletes. Habár Rose gyönyörű zöldségeket termesztett a kertben, főzni utált, úgyhogy felváltva próbáltak vacsorát varázsolni az asztalra. A zöldségeket amúgy se maguknak szánták – a nagy részét az ikrek hétvégenként eladták a termelői piacon egy közeli gazdagabb környéken. Ma Emeline volt a soros a főzésben, ami azt jelentette, hogy mélyhűtött készétel volt a vacsora. A vendég választhatott elsőnek: a pulykát választotta, amit egy kis műanyag tálcán szolgáltak fel, volt külön kis rekesz a krumplipürének, a borsónak és az áfonyaszósznak. A család tagjai találomra választottak utána, és enni kezdtek. Emeline töltött croissant-t is sütött, amit szintén félkészen vásárolt, csak be kellett tenni a sütőbe. Ez már nagyobb lelkesedést váltott ki, és tíz perc alatt el is fogyott.

– Az anyám ugyanezt a márkájút csinálta gyerekkoromban – jegyezte meg William. – Nagyon jó volt újra ilyet enni, köszönöm.

– Örülök, hogy nem találod elrettentőnek a vendéglátásunkat – mondta Rose. – Kíváncsi lennék, hogy katolikus családba születtél-e.

– Végig katolikus iskolába jártam Bostonban.

– És az apád foglalkozását választod te is? – érdeklődött Charlie.

Ez a kérdés meglepte Juliát, és látta, hogy a húgai is megdöbbentek rajta. Charlie soha nem beszélt munkáról, és soha senkit nem kérdezett a foglalkozásáról. Ő gyűlölte a saját munkáját a papírgyárban. Kizárólag azért nem rúgták ki – Rose szerint –, mert a gyár tulajdonosa a gyerekkori jó barátja volt. Charlie rendszeresen mondogatta a lányainak, hogy egy embert nem a munkája határoz meg. „És téged mi határoz meg, apa?” – kérdezte egyszer Emeline pár évvel korábban, amikor ezt a megjegyzést tette. Mindig úgy csacsogott, mint egy aranyos kislány – többnyire mind egyetértettek abban, hogy ő a legkedvesebb és a legkomolyabb a négy lány közül. „A te mosolyod – felelte Charlie. – Az éjszakai égbolt. A virágzó sombokor Mrs. Ceccione háza előtt.”

Julia akkor csak hallgatta, és arra gondolt: Ez ostobaság! És anyának sincs belőle sok haszna, aki idegenek szennyesét mossa minden héten, hogy ki tudjuk fizetni a számlákat.

Lehet, hogy Charlie olyan kérdést akart feltenni, amiről úgy gondolta, más apák kérdezni szokták a lányuk barátjától. Miután a szavak elhagyták a száját, felhajtotta az italát, és a borosüveg után nyúlt.

– Apa ijedtnek tűnt – mondta Sylvie később ezen az estén, már a hálószoba sötétjében. – És hallottad, hogy anya azt a szót használta, hogy „elrettentő”? Soha nem szokott így beszélni. Mind a ketten megjátszották magukat William előtt.

– Nem, uram – felelte William a kérdésre. – Az apám könyvelő. Én... – Kicsit habozott, és Julia azt gondolta: Nehéz neki, mert nem tudja a választ. Nincsenek válaszai. Kellemes borzongás futott végig a gerincén. Juliának az volt a specialitása, hogy válaszokat adjon. Attól kezdve, hogy megtanult beszélni, utasítgatta a testvéreit, rámutatott, mi a problémájuk, és megadta a megoldásokat. A húgai ezt néha bosszantónak találták, de azt is beismerték, hogy ha van otthon egy „problémamegoldó mester”, az értékes dolog. Előbb-utóbb mindegyikük hozzá fordult, és szégyenlősen azt mondta: Julia, van egy kis gondom. A probléma lehetett bármi: egy fiú, aki undokul viselkedett, egy szigorú tanár, vagy ha elvesztettek egy kölcsönkért nyakláncot. Julia boldog izgalmat érzett, ha őt kérték meg, hogy segítsen, összedörzsölte a két kezét, és kitalálta, mit tegyenek.

William folytatta:

– Ha a kosárlabdázás nem jön be, akkor talán… – Elakadt a hangja, és olyan elveszettnek látszott, mint pár pillanattal korábban Charlie, mintha az egyetlen reménye az lenne, hogy varázslatos módon magától befejeződik a mondat.

Julia közbeszólt:

– Lehet, hogy professzor lesz belőle.

– Hú! – kiáltott fel helyeslően Emeline. – Két sarokra innen lakik egy professzor, aki irtó jól néz ki, a nők állandóan a nyomában vannak. Csodás zakókat hord.

– Milyen professzor? – kérdezte Sylvie.

– Fogalmam sincs. Az úgyis mindegy, nem?

– Már hogy lenne mindegy?

– Professzor. – Charlie úgy ejtette ki a szót, mintha Julia azt mondta volna, hogy „űrhajós” vagy „az Amerikai Egyesült Államok elnöke”. Rose állandóan az egyetemről beszélt, de az ő oktatása véget ért a gimnáziummal, Charlie pedig kimaradt az egyetemről Julia születése után. – Az már valami!

William vetett egy pillantást Juliára, részben köszönetképpen, de valami más is volt a tekintetében. A csevegés továbbra is körülöttük forgott.

Később elmentek sétálni a környéken, és William megkérdezte:

– Miért mondtad, hogy professzor leszek?

Julia érezte, hogy elpirul.

– Csak segíteni akartam. És Kenttől azt hallottam, hogy könyvet írsz a kosárlabda történetéről.

William szinte észre sem vette, de elengedte a lány kezét.

– Ezt mondta? Nem is könyv, egyelőre csak jegyzeteim vannak. Nem tudom, lesz-e belőle valaha is könyv. Még nem tudom, mi lesz.

– Akkor is figyelemre méltó. Nem ismerek más egyetemistát, aki a szabadidejében könyvet írna. Nagyon ambiciózus vállalkozás. Nekem úgy hangzik, mint amit egy jövendőbeli professzor csinál.

William vállat vont, de Julia látta, hogy azért forgatja a fejében a dolgot.

William fölé tornyosult, és árnyékba borította. Már férfi, ha fiatal is. Pilsen ezen az estén csendes volt a sötétkék égbolt alatt. Jobb kéz felől, pár saroknyira Julia látta a Szent Prokop-templom tornyát, ahová a családjával vasárnapi misére jártak. Az jutott eszébe, hogy Sylvie a sci-fi regények polca mögött csókolózott a könyvtár éles neonfényében. Megfogta William kabátját, és megrángatta. Hajolj le ide hozzám!

William már ismerte a jelzést, és lehajtotta a fejét. A szája összeért a lány meleg és lágy ajkával, összesimultak az utca közepén, a szerelmük közepén, az egész kerület közepén. Julia szerette megcsókolni Williamet. Csókolózott már pár fiúval előtte, de azok úgy közelítették meg a csókolózást, mintha eldördült volna a startpisztoly egy futóversenyen. Feltehetően a célvonal a szex volt, de egyik sem várta, hogy eljusson odáig, egyszerűen csak próbáltak akkora távot megtenni, amekkorát lehet, mielőtt Julia lefújja a versenyt. Egy puszi az arcáról átsiklott a szájára, aztán gyorsan nyelves csók lett belőle, majd a fiú keze már a mellére simult, mintha a méreteit próbálná levenni. Julia ennél tovább soha nem engedett senkit, és az egész kaland mindig stresszelte; csak nedves, tolakodó csókokban volt része. De William más volt. Az ő csókja lassú volt, és nem egy verseny része, amitől Julia is nyugodtabb lett, mert biztonságban érezte magát. A testének különféle részei sorra fellángoltak, ahogy lágy idomaival odasimult. Williammel többre vágyott, most először. Akarta őt.

Amikor végre kibontakoztak egymás karjaiból, odasúgta a mellkasának:

– El fogok menni innen.

– Honnan? A szüleid házából?

– Igen, és erről a környékről. Az egyetem után. Amikor… – most Julia kezdett habozni – …amikor elkezdődik az igazi életem. Itt nem kezdődhet semmi… Láttad a családom. Az emberek itt ragadnak. – Maga elé képzelte a földet Rose kertéjében: zsíros, rögös, ragacsos. Odadörzsölte a kezét William kabátjához, mintha a földet akarná letörölni róla. – Sokkal szebb környékek is vannak Chicagóban. Egy más világ ehhez képest. Te vissza akarsz menni Bostonba?

– Szeretek itt lenni – felelte William. – És kedvelem a családod.

Julia csak most jött rá, hogy eddig visszafojtotta a lélegzetét, úgy várta a fiú válaszát. Eldöntötte, hogy William a jövője, de abban nem volt biztos, hogy ő is ugyanígy érez-e, bár azt gyanította, igen.

– Én is kedvelem őket – mondta. – Csak nem akarok olyan lenni, mint ők.

Amikor Julia később beosont a házba és az aprócska szobába, amin Sylvie-vel osztoztak, az összes húgát ott találta; őt várták, hálóingben és diadalmas mosollyal fogadták.

– Mi az? – suttogta Julia. Egyszerűen muszáj volt viszonoznia a mosolyukat.

– Szerelmes vagy! – suttogta Emeline, és a lányok lehúzták Juliát az ágyra, hogy megünnepeljék az elsőt közülük, aki megtette ezt a lépést, az elsőt, aki átnyújtotta a szívét egy fiúnak. Az ikrek Sylvie-vel együtt odazuhantak a keskeny ágyra. Számtalanszor csinálták már ezt, és egyre nehezebben ment, ahogy nőttek, de tudták, hogy kell behúzni a végtagjaikat és úgy elrendezni magukat, hogy elférjenek.

Julia a szájára szorított kézzel nevetett, vigyázott, hogy ne csapjon zajt, és ne ébresszék fel a szüleiket. Meglepte, hogy könnyek szöknek a szemébe a húgai karjaiban.

– Lehetséges – vallotta be.

– Helyeseljük – mondta Sylvie. – Úgy néz rád, mintha te lennél a legnagyobb szám a világon, és az is vagy.

– Tetszik nekem a szeme színe – jegyezte meg Cecelia. – Szokatlan árnyalatú kék. Le fogom festeni.

– Ez nem olyan szerelem, mint amire te vágysz, Sylvie – mondta Julia. Ezt szerette volna tisztázni. – Inkább olyan racionális fajta.

– Hát persze – bólintott Sylvie, és arcon csókolta. – Te racionális ember vagy. Annyira boldogok vagyunk, hogy boldog vagy.

William harmadéves korukban megkérte a lány kezét. Ez is volt a terv – Julia terve. Miután lediplomáznak, rögtön összeházasodnak. Julia a bölcsészkarról átiratkozott közgazdaságtanra, miután részt vett egy elbűvölően érdekes szervezetpszichológia-kurzuson. Tanult a különféle szervezetekről, arról, hogy minden üzleti vállalkozás bonyolult részekből, motivációkból, lépésekből áll össze. Arról, hogy ha egy rész elromlik, vagy nincs szinkronban a többivel, az az egész céget tönkreteheti. A professzora üzleti konzulens volt, cégeknek adott tanácsokat, hogy miként növeljék a munkafolyamatok hatékonyságát. A harmadév utáni nyáron Julia már Cooper professzor mellett dolgozott, sokat jegyzetelt, és üzletműködési diagramokat rajzolgatott tervrajzpapírra. A családja kicsúfolta a sötétkék körömcipőjét és a kiskosztümjét, de ő imádott belépni az irodaházak légkondicionált hűvösségébe, szerette, hogy mindenki így öltözködik, és ebből is látszik, hogy komolyan veszik magukat meg a munkájukat, sőt még azt is szerette, amikor útban a női mosdó felé cigarettafüst-felhőn keresztül kellett átvágnia. A férfiak úgy festettek, ahogy elképzelései szerint egy férfinak festenie kell, és a születésnapjára vett Williamnek egy ropogós, fehér inget. Azt tervezte, karácsonyra majd vásárol neki egy kordbársony zakót. William úgy döntött, megvalósítja Julia ötletét, és történészprofesszor lesz. Julia szerette a terve eleganciáját: ezen a nyáron megvolt az eljegyzés, jövő nyáron lediplomáznak és esküvő, aztán William belekezd a doktori képzésbe. Julia imádta a jelennek ezt a pillanatát, amikor így közvetlenül előtte áll az élet, és nem valahol a távoli jövőben. Egész gyerekkorában azt várta, hogy végre felnőjön, és itt tartson, ahol most, a felnőtt élete legeslegelején.

William az utolsó nyarát egy egyetemi kosárlabda-edzőtáborban töltötte, Julia gyakran találkozott vele a nap végén a sportcsarnokban, hogy együtt vacsorázhassanak. Az udvaron időnként összefutott Kenttel, aki korábban távozott az edzésről, mert nyári munkát is vállalt az egyetem kórházában. Julia kedvelte Kentet, de mindig kissé kényelmetlenül érezte magát a társaságában. Úgy tűnt, mintha nem stimmelne köztük az időzítés, sokszor ugyanabban a pillanatban kezdtek el beszélni. Amikor hármasban voltak Williammel, és ő mondott valamit, mind a ketten egyszerre válaszoltak, és egymásba gabalyodtak a szavaik. Julia tisztelte Kentet – végül is azt tervezte, hogy a saját erejéből el fogja végezni az orvosit –, és úgy gondolta, jó hatással van Williamre. Részben ezért érezte magát kényelmetlenül, mert annyira vágyott rá, hogy Kent kedvelje őt. És nem volt biztos benne, hogy így van. A jelenlétében sokszor fejben lejátszott magában több beszélgetést, és próbálta kiválasztani azt, amely szilárd talajt biztosítana.

– Jó estét, tábornok! – üdvözölte Kent, amikor ezen az estén meglátta Juliát. – Hallom, hasítasz a vállalati világban.

– Ne hívj így! – felelte Julia, de mosolygott. Elképzelhetetlen volt, hogy bármit, amit Kent mond, sértésnek vegyen; a fiú hangja és mindig készenlétben tartott mosolya ezt nem engedte. – Hogy ment a kosarazás?

– Örömteli volt – válaszolta Kent, és ahogy kiejtette a szót, Juliát arra emlékeztette, amikor Cecelia a kérdésére egyszer lelkesen azt felelte, hogy „a lilára”. – A barátunk ma nagyon jó formában volt az edzésen – folytatta. – Nagyon élvezi az idei nyarat. Jó látni.

Julia kihallott ebből némi megrovást, de nem értette, miért akarná Kent őt megszidni. Azt gondolja talán, hogy ő nem akarja, hogy William jól érezze magát?

Miután Kent elköszönt, Julia leült egy padra, hogy várakozzon. Ingatta a fejét, bosszantotta, hogy engedte, hogy William barátja zavarba hozza. Elővette a táskájából a púderkompaktot, és megigazította a rúzst a száján, aztán felállt, amikor észrevette, hogy a jóképű vőlegénye kilép a sportcsarnokból egy csapat magas, hórihorgas fiatalember társaságában. Nemrégiben összefutott egy ismerősével, akivel elsőéves korukban együtt jártak egy biológiakurzusra, és a lány azt mondta: „Hallottam, eljegyeztétek egymást azzal a magas sráccal, akinek olyan gyönyörű szeme van. Nagyon helyes.” Julia szorosan fogta William kezét, miközben elsétáltak a kávézóba.

William lassan mozgott, és nem nagyon bírt beszélgetni, amíg magához nem vett ezer kalóriát, amitől a szín is visszatért az arcába. Julia viszont pezsgett az izgatottságtól, nem bírta magába fojtani, megállás nélkül beszélt arról, hogy milyen volt a napja.

– Cooper professzor azt mondja, hogy született problémamegoldó vagyok – mesélte.

– Igaza is van. – William kis kockákra vagdosta a főtt krumplit, és bekapott egy falatot.

– Azon tűnődtem, hogy foglalkoztat-e mostanában az írás? – Julia megtanulta, hogy ne nevezze úgy, hogy „a könyved”. – Abból kijöhetne a szakdolgozatod.

– Teljes zűrzavar az egész – felelte William. – Mostanában nem nagyon volt rá időm, és nem tudok rájönni, hogy összpontosítsak az anyagra.

– Szeretném elolvasni.

William megrázta a fejét.

Julia szerette volna megkérdezni, hogy „Kent olvasta?”, de nem akarta azt hallani, hogy William igennel válaszol. El akarta olvasni a könyvet, mert érdekelte, és hogy fel tudja mérni, mennyire jó. Hogy megvan-e benne a potenciál, hogy karriert lehessen építeni köré.

– Ebben az évben én leszek a kezdő – mondta William. – Az edző azt mondta, ugrásszerűen javult a játékom.

– Kezdő?

– Minden meccset én kezdek. Benne leszek a legjobb ötben. Amikor az NBA-től jönnek a toborzók, látni fogják, hogy játszom.

– Ez pompás! Majd megyek szurkolni.

William elmosolyodott.

– Köszönöm.

– A szüleidnek elmondtad már az eljegyzésünket?

William megrázta a fejét.

– Még nem. Tudom, kellett volna. De… – Kicsit habozott. – Szerintem nem érdekelné őket.

Julia elmosolyodott, de pontosan tudta, hogy túl feszesre sikeredett a mosoly. William hetek óta halogatta, hogy elmondja a szüleinek a dolgot. Julia úgy gondolta, azért, mert zavarban van, amiért egy szegény családból származó olasz lányt választott. William eleget mesélt a gyerekkoráról, hogy tudja, az apjának tiszteletre méltó állása van, az anyjának pedig nem is kell dolgoznia. Valószínűleg fennhordják az orrukat, és elvárásaik vannak az egyetlen gyermekükkel szemben, de William ezt nem akarta beismerni, és Julia nem akarta nyíltan kimondani a félelmeit. Halkan megszólalt, feszült hangon, ami illett a feszült mosolyhoz:

– Ne legyél nevetséges! Ők a szüleid.

– Nézd, tudom, hogy furcsa lenne nem meghívni őket az esküvőre, de szerintem nem kéne. – Meglátta, milyen arcot vág a lány, és hozzátette: – Én csak őszinte vagyok. Tudom, hogy ez szokatlan.

– Hívd fel őket ma este! Én is ott leszek majd, és beszélek velük. Elbűvölő vagyok. Imádni fognak.

William egy pillanatig hallgatott, és félig lehunyta a szemhéját, ami arra utalt, hogy valahol messze jár. Amikor felnézett, úgy pillantott Juliára, mintha valami megoldásra váró probléma lenne.

– Szeretsz engem – mondta a lány.

– Igen – felelte William, és ez a szó mintha valamit eldöntött volna benne. – Jó, rendben, csináljuk.

Egy órával később egymás mellett ültek a kollégium előcsarnokában lévő régimódi telefonfülke fapadján, és telefonáltak Bostonba. William anyja vette fel a kagylót, és William köszönt neki. A nő meglepettnek tűnt, hogy hall felőle, de udvariasan fogadta. Aztán Julia vette át a szót. A hangja felerősítve csengett a saját fülében, mintha megafonon keresztül harsogna, William anyja pedig nagyon távolinak tűnt. Azt mondta, nagyon örül, hogy összeházasodnak, de most mennie kell, mert ki kell vennie valamit a sütőből.

Az egész beszélgetés alig tíz percig tartott.

Julia levegő után kapott, amikor letette a kagylót, kifulladt attól, hogy próbált közel férkőzni ehhez a távoli nőhöz a vonal túlsó végén, és megérinteni őt.

Amikor végre megint szóhoz jutott, azt mondta:

– Igazad volt. Nem akar eljönni.

– Tudom, hogy neked ez csalódás – felelte William. – Úgy képzelted az esküvőt, hogy mindenki ott van.

Julia a fiúhoz préselődve ült a szűkös helyen. A fülkében meleg volt. Juliára egyszerre hatott a hőmérséklet, a csalódottság és az együttérzés ez iránt a fiú iránt, aki megérdemelte volna, hogy a szülei megpuszilják, ahogy őt szokták otthon. Úgy tervezték, nem fekszenek le egymással, csak az esküvő után, bár egyszer-kétszer majdnem megszegték a fogadalmukat. A távoli nő a telefonban mintha átadta volna a fiát Juliának, és ez majdnem olyan jelentőségteljesnek tűnt, mint egy esküvői fogadalomtétel. Mostantól neki kell gondoskodnia róla, neki kell szeretnie, minden porcikájával. Úgy érezte, most rögtön meg kell tennie. Kipirult, a szoknyája félrecsúszott, és megtekeredett a dereka körül a szűkös hely miatt. Még közelebb akart bújni Williamhez, hogy minden rendben legyen.

– A szobádban kettesben lehetünk?

William szobatársa elutazott a nyárra. Bólintott, az arcán kérdő kifejezéssel.

Julia megfogta a fiú kezét, végigkísérte a folyosón a szobájához, és bezárta maguk után az ajtót.