Nemere István

Agybomba

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2021

EPUB ISBN: 978-963-453-816-5

MOBI ISBN: 978-963-453-817-2

Tartalomjegyzék

1. Fejétől bűzlik a hal

2. Üsd, vágd, ahol éred!

3. A baj nem jár egyedül

4. Többet ésszel...

5. Aki másnak vermet ás

6. Száz halál ellen

Fejétől bűzlik a hal

— Aki másnak vermet ás, maga esik bele — mondta Kevin.

— Tudsz még néhány ilyen bölcs mondást? — kérdezte Sly.

Lassan fordult a másik oldalára. Elvakította a fény. Az ablakon beözönlött a délelőtti áradat, az utcáról felhallatszott az autók zaja. Ugyanolyan nap lesz ez is, mint a többi — gondolta unottan. Heverésznek majd délig, aztán délután elmennek a féllábú Johnsonhoz, annál mindig akad egy kis kártyaparti. Nyernek annyit, hogy este felcsíphetnek néhány nőt. Ketten kettőt, vagy ketten hármat, netán... Az éjszaka bolondozásba fullad, mint annyi hete minden éjszaka.

— Tudok. Például azt: fejétől bűzlik a hal. Remélem, még te is felfogtad, Sly barátom, milyen mély bölcsesség rejtőzik mögötte. — Kevin nagy darab volt, kopaszodó, fekete szőrcsomókkal a meztelen hátán és mellén. Most felkelt és anyaszült meztelenül parádézott ki a zuhanyozóba. Sly rögtön hallotta is a zubogó víz neszét, és hirtelen neki is kedve támadt egy kis lubickolásra. A lányok már elmentek. Csak a rendetlen, feldúlt ágyak emlékeztettek arra, ami történt itt éjszaka. Sly nagyot sóhajtott és hátára fordult. „Fejétől bűzlik...” Hát persze. Ez az egész ország a fejétől bűzlik. így van ez minden mocskos, rühes diktatúrában. De Sly barátjával együtt egyrészt idegen volt itt, másrészt sohasem foglalkozott politikával. Aktív korában pedig... megmondták neki, ki a célpont, és ennyi. A többiek is ilyenek voltak. Mint például Kevin is. Hiszen annak idején együtt szolgáltak. Hány éve is...? No, mindegy, talán jobb, ha nem töpreng ezen. Az emlékek fájnak, akkor is, ha csupa szép dologra emlékezhet az ember. Akkor az fáj bennük, hogy már elmúltak.

Kevin visszajött, csuromnedvesen állt egy percig az ablaknál, és közvetített:

— A kis fekete ott szemben megint takarít... Az asszonyság odalent a kirakatot porolja. Az újságos ma kalap nélkül dolgozik, no, majd megjárja a fickó, kap egy napszúrást...

Kopogtak az ajtón. Sly éppen a zuhany alá igyekezett, gyorsan besietett a mosdóba, csak a zizegő nylonfüggöny mögül szólt ki a barátjának:

— Ha reggelit hozott valami jótét lélek, szépen köszönd meg neki!

– Ha jóságos vagy, elnyered méltó jutalmadat... — morogta Kevin és egy törölközőt csavart magára. Az persze éppen csak, hogy elfedte férfiúi bájait. Így nyitott ajtót, amivel azonnal zavarba hozta a küszöb előtt várakozó fiatalembert. A jövevény szemlátomást nem illet ebbe a negyedbe, de talán a városba sem. Csakúgy ordított előkelő öltönyéről, sima bőréről, riadt tekintetéről, hogy a fővárosból jöhetett, méghozzá — Kevin erre egy a százhoz fogadott volna — ma reggel érkezhetett. Nagyon idegenül érezte itt magát. Amikor pedig a gorillatermetű és -szőrzetű férfiú kitárta előtte az ajtót, ez a nyápic alak csaknem reszketni kezdett. Kevin egyszerűen föléje tornyosult.

— Mi kell? — kérdezte az idegentől a legkevésbé sem barátságosan. A hangja mélyről kondult. Sly akkor engedte ki a csapot. Hát kell neki azt hallani, hogyan veri Kevin laposra azt az ismeretlent...? Nem szerette, ha szerencsétlen alakok üvöltenek az ajtaja előtt. A víz jólesően zubogott rá és mivel kellően hűvösre állította a folyadékot, egy perc múlva fázni kezdett. Gyorsan elzárta, körbecsavart a derekán egy törölközőt és kiment a szobába.

Meglehetősen szokatlan látvány fogadta. Mintha történt volna valami, míg a zuhanyrózsa alatt állt... Kevin szája nyitva volt és bambán bámulta a jövevényt. Aki most már egy csöppet sem volt félénk. Ellenkezőleg, nagyon is otthonosan és magabiztosan viselkedett. Éppen leült az egyetlen szabad székre, szépen megigazította nadrágját, majd egyik lábát a másikra vetve unottan nézett Slyra:

— Maga Kevin társa...? Várjon csak... tudom a nevét is, Sly. Igaz?

Sly csak azt nézte, van-e a fickónál fegyver. Nem volt. Hát ez nem ellenfél. Ha valami kártyacsalást akar rájuk bizonyítani, hát laposra verik, ez a minimum. Még örülhet, ha csak három törött végtaggal jut ki innen. Ugyanakkor nyugtalanította Kevin arckifejezése. Most aligha fog közmondásokat idézni. Egykori bajtársa — csak két évvel volt fiatalabb nála, tehát harmincöt lehetett — döbbenten nézett maga elé, aztán a szeme Slyra tévedt és dadogni kezdett:

— Húszezer dollár., fejenként... Sly... — és hatalmasat nyelt.

— Ennyit adnak a fejünkért? Melyik rendőrség tűzte ki az összeget? — tréfált Sly, ámbátor... Ha nem kártyacsalás miatt jött ez a nyápic alak, akkor netán végrehajtó? No, ez tiszta röhej, náluk aztán semmit sem talál. Csak egy ruhájuk van, amiben járnak, azt úgysem vehetik el tőlük. De nem, végrehajtónak ez túl elegáns. Kiféle lehet hát?

— Félreérti a helyzetet, Sly — mondta amaz magabiztosan — Kevin igazat mondott. Maguk kaphatnak fejenként húszezer dollárt, ha... ha hajlandók arra, hogy elvégezzenek bizonyos munkát.

— Hány... hányan vannak? — kérdezte Kevin. Most kezdett magához térni. Nagy ökleit térdén nyugtatta. Egy fenyegető medve benyomását keltette.

— Kik?

— Hát akiket ki kell nyírni. Ennyi pénzért biztosan egy egész csapat fickót kell elintézni... nyögte Kevin. Az idegen erre magas hangon felnevetett — Sly úgy mondta volna: vihogott — majd arcvonásait elrendezve, komolyan szólalt meg újra:

– Továbbra is félreértik a helyzetet, Kevin és Sly. Egyszerűen egy munka elvégzéséről lenne szó. Egyáltalán nem veszélytelen a dolog, ezért ígérünk ennyit. Lehet, hogy otthagyják a fogukat, még az is megeshet. De hát... maguk ezt megszokták annak idején, nem így van? A hegyekben a határvillongásoknál a maguk kommandós csapata volt a legjobb, úgy értesültem azoktól a tisztektől, akik még élnek.

— Nincsenek már sokan — szólt bele Sly. Húszezer dollár...? Ez itt egy vagyon, ezzel lehet már valamit kezdeni. Ha meg egyszer megunták ezt az országot — és bizony, megunták! — hát el is utazhatnak, bárhová. Persze Kevinnek igaza lehet. Ennyi pénzt nem adnak ingyen, világos, hogy nem adnak...

A jövevény tisztán látta arcukon, mi megy végbe rajtuk. Mellesleg éppen erre számított. Kínzó lassúsággal vett ki egy névjegyet a zsebéből, letette az asztalra. Néhány bankjegyet számolt melléje, aztán felállt:

– Az előleg sem kevés, uraim. Vegyenek maguknak tisztességes ruhát, hogy a repülőtéren ne keltsenek feltűnést. Itt vannak a repülőjegyek is — akkurátusan odatette a két keskeny kis füzetet a pénz mellé. — Holnap délelőtt jöjjenek Rivadiába. Tízkor indul a gép. A reptéren várják magukat.

— Mit kell majd csinálnunk? — kérdezte Sly. Kiszáradt a szája. Soha nem hitte volna, hogy elmegy ebből a porfészekből, ráadásul repülőgéppel. Ezek az ismeretlenek nem kis összeget fektetnek beléjük. Vajon... mi a fenéért?

— A helyszínen megtudják — a nyápic mintha gondolataikban olvasott volna. — Mindenesetre semmi olyasmit, amit ne csináltak volna már eddig is — fűzte hozzá megnyugtatóan, majd fejére tette kalapját és búcsúzás nélkül távozott. Kevin az ajtócsapásra összerezzent, Slyra nézett kissé bambán:

— Te Sly... nem álmodtam én ezt az egészet?

— Hát ha te álmodtad, akkor ugyanazt álmodtuk mind a ketten... De nem hiszem... — Sly az asztalra intett. Kevin babonás tisztelettel nyúlt az egyik repülőjegyért, és felkiáltott, akár egy gyerek:

— Sly, ide írták a nevemet!

— Azt jelenti, hogy a tiéd... — morogta Sly. Őt inkább a névjegy érdekelte. Némileg csalódottan vette észre, hogy nem személyé, hanem egy intézményé.

KUTATÁSI ÉS FEJLESZTÉSI MINISZTÉRIUM

Cím, pontos telefon, telex- és faxszámok. Kik lehetnek ezek...? Egy egész minisztériumnak van rájuk szüksége? Slynak nem tetszett a dolog, de amikor ő is kezébe vette a repülőjegyét és néhány nagyobb címletű zizegő bankjegyet, rögtön más színben kezdte látni a dolgokat. Elégedetten hátradőlt:

— No lám, Kevin... Van olyan mondás: „várd ki a megfelelő pillanatot?" Mert ha eddig nem volt, mostantól van. Mondtam én, Sly, az egykori kommandós, ma hamiskártyás. Azt hiszem, ha nem is mondtuk ki soha, de... erre a percre vártunk annyi évig, Kevin barátom.

Ami azt illeti, másnap sem lettek sokkal okosabbak.

Amikor gépük földet ért a repülőtéren, egy kicsit filmhez hasonlított minden. Vártak rájuk — egy kövér alacsony és egy szikár magas, hasonlítottak a filmvígjátékok főhőseire — és elintéztek helyettük mindent. Rivadiából alig is láttak valamit — őszintén szólva nem is nagyon érdekelte őket. Egy fekete kocsiban átvitték őket egy másik, kisebb repülőtérre, ahol a kantinban bőséges ebédet kaptak. Kevin szemlátomást kényelmetlenül érezte magát öltönyében, az ing gallérja vágta a nyakát, vörös arccal szuszogott a melegben.

Aztán egy másik, jóval kisebb gépbe ültek. Itt már nem ők voltak az egyedüli utasok. Ismét kaptak előleget. Sly először azt hitte, a többi utashoz semmi közük — később kiderült, hogy a szikár meg a kövér azokat is jól ismeri. De nem mutatták be őket egymásnak. Sly hát arcára tolta kalapját — világos öltönyt viselt, amire a lelke mélyén kissé büszke volt, de ezt mindenki előtt titkolta — és sikerült is aludnia egyet. Amikor felébredt, már kora délután volt és a kerek ablakon beeső fényből csak annyit állapított meg: nyugat felé szállnak. Az eltelt időt kapásból megszorozta a feltételezhetően megtett távolsággal, majd megrázta Kevin vállát:

— Ébredj, gorilla.

Kevin csöppet sem sértődött meg. Máskor is szólította már így a barátja. Kevin tulajdonképpen igen béketűrő fickó volt — egy bizonyos határig, persze. Sly pontosan tudta, hol ez a határ.

— Mi van?

— Rivadia már ezerháromszáz kilométerre van, és még mindig repülünk.

— Nyugatra?

— Nyugatra.

— Akkor ez Tartarosa tartomány - közölte Kevin az ítéletet. Sly is erre gyanakodott, hisz mindketten megfordultak ott régebben. A fővárostól és a tengerparttól is a legmesszebb fekvő, vad hegyekkel és őserdőkkel borított vidék... Kinéztek az ablakon. A gép akkor csökkentette a repülési magasságot; hamarosan alig egy kilométer magasan szállhattak és az utasok is felélénkültek. A szikár pasas az ülések között járt, biztosan meghallotta a „Tartarosa” szót Kevin szájából, mert utána hosszan nézte az exkommandóst. Sly persze a szeme sarkából észrevette a „kisfőnök” tüntető érdeklődését, és többször is megismételte: Bizony, ez Tartarosa. Hadd lássák ezek az alakok, hogy nem olyan buták ám, őket nem lehet egykönnyen átrázni ezzel a beteges titkolózással... Akkor már jól látták a hegyeket, a sűrűn benőtt fennsíkokat. Távolabb megcsillant egy keskeny, fehérhabos hegyipatak. Aztán a gép körözni kezdett. Kevin odalent néhány házat látott; fentről a kifutópálya nyugtalanítóan rövidnek tetszett.

Baj nélkül talajt értek. Sly a kövér „kisfőnököt” figyelte; meg volt győződve arról, hogy nem ez a két bohókás külsejű alak irányítja itt a dolgokat. Amikor a gép nagy port verve megállt és kinyitották az ajtót, betört a meleg levegő. Kevin beleszagolt a szélbe:

— Ez hiányzott már nekem, öregem.

— A vadon szava hívja a gorillát — vágta rá tréfásan Sly. Az utasok kiszálltak. Ütött-kopott autóbusz várta őket, míg kísérőik egy terepjáróban foglaltak helyet.

Aztán egy légkondicionált épületben névsort írtak. Sly megtudta, hogy innen is tovább mennek. Pedig messzire már nem mehettek, sejtette — a határ alig negyven kilométerre lehet. Még ma este odaérnek, biztosan. Odakünn délután volt, sőt, a nap már erősen nyugaton járt. Hosszabbodtak az árnyékok.

A repülőtéren újabb emberek csatlakoztak hozzájuk. Eddig hatan voltak, nem számítva a szikárt és a kövért, most még hátukhoz két pasas jött. Az egyik vékony volt, pergamenszerű, fekete hajú, és jól elmúlott negyven. Sly eleinte nem is akarta elhinni, hogy ez is köztük lesz. Mi a fenét keres itt az efféle alak? Kommandós ugyan sohasem volt, inkább valami irodakukac benyomását kelti. Kezdte magát kényelmetlenül érezni. Mibe akarják őket belevinni itt ezek az idegenek...?

Az új társak valahogy elrontották a hangulatot. Már befejezték az evést, de szemlátomást vártak valakire. Sly arra gondolt: talán valami főnök fog jönni. A szikár a fogát piszkálta, a kövér a túlsó sarokban állt a telefonnál, de csak igent és nemet mondott, alighanem utasításokat kapott. Sly tekintete körbejárt. Egyetlen pasas volt csak hozzájuk hasonló — egy nagyon barna bőrű, élénk tekintetű, igencsak izmos fickó ült az asztal túlsó végén és az is őt nézte. A szemük összevágott, kitartottak talán egy percig is. Csak egymást látták, aztán mindketten egyszerre fordították el a tekintetüket. Sly tudta, ez olyanféle lesz, mint ő — és erre nemcsak a testéről, izmaiból, mozdulataiból következtetett. A férfit Rennek hívták és Sly gyanította, hogy ősei között lehettek indiánok is. Legalábbis a bőrszíne erre vallott.

A pergamenbőrűről csak annyit tudtak, hogy Eddynek hívják. Mindössze ennyit árult el magáról nyikorgó hangján, aztán ismét csak hallgatásba burkolódzott. Slynak már nagyon gyanús volt a dolog, amikor egy másik leendő résztvevő — a szemre körülbelül harmincötnegyven éves, magas, sovány, fekete szakállas, de világos hajú férfi — így mutatkozott be: ,,Doktor Harris vagyok”. Érződött, hogy naponta sokszor elmondta eddig ezt a három szót, jól ment neki, valóban így hívják. Valóban doktor. Miféle doktor, csak nem orvos?

— tette fel magának Sly a kérdést. Kellemetlen előérzete támadt, ami pedig régebben soha nem fordult vele elő. Kevinnel együtt szolgáltak valahol ezen a vidéken, amikor az itteni kormánynak számos baja támadt a gerillákkal. Annak idején külföldről is kértek segítséget, és nem válogattak az emberekben. Nekik aztán megfelelt mindenki, aki elég erős volt és nem finnyáskodott, ha oda kellett pörkölni a dzsungelben lapuló gerilláknak. Kevin, Sly és még vagy százan egy különleges osztagot alkottak, a gerillák rettegtek tőlük. A háborúskodás elmúltával ők ketten itt ragadtak, a pénzük is fogyóban volt. A kormány már nem törődött velük. De most... ha sikerrel járnak, húszezerből mindent megoldhatnak. A legfőképpen azt, hogy többé ne kelljen ittmaradniok. Bár alapjában véve nincs rossz dolguk.

Valójában mindnyájan együtt voltak már az étkezdében, úgy tűnt. A szikár elment valahová, a kövér az ablakon át figyelt kifelé. Mielőtt megérkezett a másik terepjáró, Sly már tudta: végre valamiféle főnökkel is találkozhatnak. Közben nézte leendő társait. Volt egy Deler nevű alacsony, rossztekintetű alak, aki sohasem nézett mások szemébe. Általában a saját kezeit nézte, vagy az ablakon át bámulta az eget. Huszonéves volt mindössze. Sly nem nagy figyelmet fordított rá. Annál inkább Artenre, aki szintén külföldinek látszott. Magas, erős, értelmes arcú, kék szemű férfi volt, nem több negyvennél. Sly és Kevin Összénéztek. „Ha csupa ilyen alak van itt, vagy majdnem mind ilyen, akkor ez komoly ügy lehet”, sugallta Sly a barátjának. Kevin vállat vont és Sly csak ajka mozgásán látta, valamit mormol. Szívesen tett volna rá egy ötvenest, hogy Kévinnek ismét valamilyen mondás jár az eszében.

Csapódott egy ajtó. A bentiek már nem érezték a bádogtető alatt megrekedt meleget, orrukból kiszökött az ételszag. Odafordultak.

Két férfi jött be. Az élen haladó katonás tartású, de civilruhás volt. Rövidre vágott haj, merész tekintet, negyven-negyvenöt éves kor - Sly azonnal fogadott volna két üveg whiskybe, hogy ez egy őrnagy, vagy jobb esetben már ezredes, aki karrierjét különféle, nem egészen tiszta ügyek szervezésének köszönheti. A hadseregben, a titkosszolgálatnál, vagy másutt...? Végeredményben mindegy. A legfontosabb az a húsz darab ezres, amit ígértek. Csak meg is tartsák a szavukat, mert ha nem... Sly keze ökölbe szorult. „Visszajövök és kiverem belőlük.”

A másik egy könyvelőre emlékeztetett. A kis cingár és a kövér után ez volt a harmadik, aki nem tetszett Slynak, de sejtette: ezek aligha jönnek velük. Még csak az hiányzik! Kevin is erre gondolhatott, mert megvetően lebiggyesztette az ajkát.

A katonás civil megállt a hosszú asztal végén. A szikár, a kövér és a könyvelőkülsejű oldalt álltak. A leendő útitársak az „őrnagyot” figyelték. Harris doktor nem először láthatta. Renn, az „indián” kíváncsian nézte, Deler és Arten arcáról nem lehetett leolvasni semmilyen érzést. Eddy megnedvesítette ajkát, hallgatott. A csönd egy pillanatra vérükké vált, beléjük ivódott. Az őrnagy jól számított. így most már kivétel nélkül minden férfi az ő szavát leste. Végre megszólalt:

— Jó napot, emberek! Nem mutatkozom be maguknak. Legyen elég, hogy én szerveztem ezt az akciót. Maguk mindnyájan jelentkeztek, önként. Van itt valaki, akit úgy kényszerítettek...? Most jelentkezzen, mert most még van alkalma visszalépni!

Hallgattak. Természetesen egyikük sem mozdult. Feszülten figyeltek a folytatásra. Az őrnagy pontosan ezt várta, becsukta szemét, mintha még töprengene, kimondja-e, amit ki akart mondani. Aztán szólt:

— Szóval senki sem lép vissza. Rendben van, ezt vártam maguktól. Az akció lényegében egy felderítőút. Maguk nyolcan holnap kora hajnalban elindulnak egy pontról, ahová mi szállítjuk önöket. A szükséges felszerelésről is gondoskodunk. Kapnak hideg élelmet, eszközöket, fegyvert.

A beálló csöndben ő maga is érezte, az utolsó szó némi magyarázatra szorul:

— Nem lesz rá szükség, azt hiszem. Bár soha nem lehet tudni. Talán csodálkoznak, hogy a papírjukon, amit láttak, megbízóként az állt: Kutatási és Fejlesztési Minisztérium. Elég, ha annyit tudnak: van a közelben egy világtól eléggé elszigetelt kutatóbázis, mondhatnám, intézet, ahol... ahol a napokban baleset történt. Valami robbanásféle. De ne ijedjenek meg, nincs semmiféle káros sugárzás. Épületek dőltek romba, és emberek vesztek oda... Gyanítjuk, vannak arra élők is. A minisztériumnak nincsenek megfelelő emberei, ilyen kemény legények, mint maguk, akik behatolnának a romok közé. A hadsereget nem akarjuk beavatni. Ezért inkább kívülállókkal, idegenekkel dolgozunk. Vagyis magukkal.

Ez eddig nagyon logikusan hangzott, Slynek mégis legalább tíz kérdése lett volna rögtön. Mindenekelőtt az érdekelte, miért nem repülnek oda a kutatók, és nézik meg közelről, mi történt? Ha vannak túlélők, nyilván így lenne a legegyszerűbb és leggyorsabb kimenteni őket. Például helikopterekkel. No és azt sem hitte el, hogy a hadsereg semmit sem tud az intézetről. Ebben az országban a diktátor és serege mindenről tud. Legfőképpen akkor, ha az őrnagyhoz hasonló alakok felelnek egy-egy ilyen intézmény biztonságáért... Hiszen ez a pasas nagyon úgy néz ki, mint egy biztonsági tiszt. De persze nem szólt.

— Mindenekelőtt az intézet vezetőjét, Norkana professzort kell megtalálniok. A baleset előtt éppen egy nagyon fontos találmányon dolgozott. Nem csak őt kell fellelniük és kihozniok, hanem minden anyagát. A számítógépes kutatási programját, az eddigi eredményeit, a mágneses lemezeket, és így tovább... Kapnak majd erről is egy részletes listát. Valamint egy térképet az intézet épületeinek elhelyezkedéséről, bár ez, hogy is mondjam csak... nem egészen aktuális már.

Az őrnagy zavarát látva Sly közbeszólt:

— A légi felderítés szerint némelyik épületnek nyoma sem maradt, igaz, uram?

Az őrnagy felkapta a fejét. Két tekintet mélyedt egymásba, farkaskeményen. Sly nem félt. Még sohasem félt. Állta most is amaz tekintetét. Az őrnagy már nem véve le szemét a férfiról, folytatta:

— Így van, ahogy mondja, Sly. A lényeg a maguk számára a következő: be kell jutni és elvégezni a feladatot. Ismétlem, elsősorban Norkanát kell kihozni, de ez persze nem elég. Nincs kizárva, találkoznak ott emberekkel, akik esetleg tüzet nyitnak magukra. Szegény, szerencsétlen alakok, akik... majd meglátják maguk is. Nem kell mindet megölniük, elég, ha harcképtelenné teszik és begyűjtik őket. Állandó rádiókapcsolatban állunk majd. Amint maguk megvizsgálták az egész terepet, fellelték a professzort és közvetlen munkatársait, helikoptereket küldünk magukért.

Kevin is azon töprenghetett, miért nem teszik ezt meg azonnal? Lehet, tényleg nincsenek erre alkalmas embereik...? Aztán feldobta félkarját. Csak egy pillanatig, jelzésként. Az őrnagy szeme rávillant:

— Halljuk, Kevin.

„Mindenkit ismer. Dossziénk van valahol, életrajzzal, fotókkal, a viselt dolgaink leírásával, hogy a kénköves ördög vinné el!”, — gondolta Sly. Renre villant a tekintete — az „indiánnak" is ez járhatott a fejében, jól látszott az arcán.

Kevin nem állt fel, úgy szólt:

— Élve vagy halva?

A rövid kérdés — akár egy ostorcsapás, talán valakinek fájt is, bár ez nem látszott. A szikár, a kövér és a könyvelő mozdulatlan arccal álltak oldalt.

— Norkanát mindenképpen élve, a többiek... a többiek nem annyira fontosak. Talán csak a professzor asszisztensnője, ő sokat tudhat... Kapnak majd fotókat. Egyéb kérdés?

— Meddig tart ez az egész? — érdeklődött Arten. A hangja mélyen kondult, akár egy operaénekesé.

— Legfeljebb három napig, de azt hiszem kettő alatt is végeznek, ha elég ügyesek — az őrnagy ismét körülnézett, Most már senki sem tette fel a kezét. De még mindnyájan őt nézték. A pasas nemrég még bajuszt viselhetett, látták szája fölött a kevésbé lebarnult csíkot. Régebben tán a haja is hosszabb volt. Hideg szemét látva, egyesek megborzongtak. Egy dolgot még szükségesnek látott hozzátenni: — Harris doktor lesz a parancsnok, helyettese Sly.

Most nem hangzott el a „van kérdés?”, hiszen ez utasítás volt. Sly nyelt egyet, Kevinnel összenéztek. Harris doktor nem csodálkozott. „Tehát előre tudta”, vont vállat Sly. Sejtette: olyasmiket fognak találni azon az átkozott terepen, amit egy orvos érthet meg a legjobban, ő nyilván náluk is többet tud. Az őrnagy talán már külön is beszélt vele... De ez nem a mi dolgunk, mondta Kevin tekintete, amikor a nyolc férfi felállt az asztaltól és a kijárat felé indult.

A csillagok hidegen ragyogtak.

Az égbolt meglepően fekete volt. Mintha gyászfátyol borította volna a széleit - ott nem voltak csillagok. Sly sejtette: felhők gyűlnek hajnalra, pirkadatkor talán majd láthatókká is lesznek.

Nem tudott elaludni, pedig már éjfél felé járt az idő. Kevin és Harris doktor horkoltak a szobájában — csak hárman voltak ott — de Slyt nem a horkolás zavarta. Gondolatai bántották. Amikor már harmadszor merült fel Samantha arca, kipattant az ágyból. A friss levegő majd segít, hitte.

Samantha... Megállt a ház tornácán. Távolabb nem is látta, inkább csak sejtette a többi házat. És messzebb — a kis repülőteret a nagyobb épülettel. Tücskök ciripelnek ezüsthangon, a csillagok szinte a fák csúcsán ülnek, ott távolabb. Az erdő sohasem hallgat. Most is susogott és zúgott, ágak mozdultak érezhetetlen kis szellőktől, valamilyen állat kiáltozott elhalóan, hogy egy perccel később újra kezdje ugyanolyan hangon. A férfi nagyokat lélegzett.

Samantha... Barna volt, nemcsak a naptól. Az Antillákon, ahol született, százezer ilyen szép lány van. Erről Sly már korábban meggyőződött. De minden megváltozott, amikor Samantha felbukkant. Egy napon őrszolgálat után ment ki a különleges alakulat laktanyájából. Messze voltak a várostól; főleg azt nem szerették tisztjeik, ha a kikötőnegyedbe mentek mulatni. Sly aznap egyedül volt, kora délután ment, hogy vegyen valamit az anyjának. Az öregasszony otthon maradt egyedül, hiszen Sly öccse meg Afrikában állt be zsoldosnak. Havonta egyszer telefonált neki, és olykor küldött valami apróságot. Persze, a tilalomra ő sem vetett ügyet. A kikötőben sokan voltak, rengeteg hajó jött aznap, a kagylóárusok arattak, nem is beszélve az élelmes félmeztelen gyerekekről, akik Kodak-filmeket, cigarettát, hihetetlenül olcsó, Tajvanból csempészett zsebrádiót és videokazettát árultak. A férfi a lenyugvó nap fényében látta meg először a lányt, és ez az aranyfény attól kezdve mindig ott lebegett Samantha körül. A hajában, szemében vibrált. Napfény volt a mosolya is.

A lány a turistákkal jött, de egyedül volt. Egy kis szomorúság ült a tekintetében, amit mindenáron szeretett volna elűzni. Sly szembejött vele, Samantha felnézett. Egymásra néztek.

— Szeretné, ha lefotóznám? — kérdezte a férfi nagyon természetesen. Civil ruhát viselt. Elvette a lány kezéből a gépet, beállította. A turisták az idegen városokban kedvelik, ha valaki csinál róluk néhány képet. Samantha bizonytalanul rámosolygott... Nem lett túl jó a kép. Az a kép nem — de később a többi már jobban sikerült...

Sly most az éj szakát nézte, közben az agyában — valahol mélyen — aranyos napfény ragyogott, vakítóan.

A pirkadat olyan volt, mint egy ima.

Kevin pislogva nézett körül. Mint egy ima... Gyermekkorában imádkozott utoljára. Később annyi minden történt, ami elvitte őt attól a régi kis falusi templomtól. Olykor még érezte a hideg kövekre telepedett moha nyirkos szagát. Inkább csak álmában.

Az ima ajkán volt akkor is. Kimondta a szavakat, gépiesen, már rég nem gondolta végig igazi jelentésüket, nem is érdekelték. Anyja és apja egyetlen óra leforgása alatt haltak meg, az az idegen kamion valósággal maga alá gyűrte a Mini Morrist, ráadásul a roncs ki is gyulladt... Kevin tizenhét éves volt, a sír mellett állva mondta az imát és valahogyan érezte, többé nem veszi szájára e szavakat, hiszen nincs igazság a földön, és ezért az égben sem. Nem is imádkozott többé.

Ezen a reggelen mégis olyan volt, mintha imádkozna. Csak állt a repülőtér mellett, beszívta a kerozin szagát. A tartályok tele lehettek, de ez sem érdekelte. Nem ellenséges terület. Az erdőt nézte. Az ég fölötte hasadt szét vörös-lilán, mielőtt sárgán megszületett volna a nap. Nem volt robbanás, vakító fény. Szelíden jött el a hajnal, alig észrevehetően terjedt szét a látvány. Ami percekkel korábban még egyetlen sötét massza volt — az erdő, a föld — most fákká, ligetekké, házakká lett, és a világ lassan, fokozatosan helyrebillent.

Renn felkapta az egyik odakészített hátizsákot, meg a mellétámasztott géppisztolyt.

— Nem rossz — morogta megszemlélve a fegyvert. Sly akkor már elrakta a tartalék tárakat is, vállára kanyarította a fegyvert. Másik vállán a hátizsák lógott, csak úgy féloldalasan. A ruha, amit adtak nekik, levetett katonai gyakorlóöltözetként szolgált már legalább egy évet. Itt-ott nemcsak kopott, de a térden vagy könyökön lyukas is volt.

— Nem becsülnek ezek minket — morogta Arten dörmögve. Deler mozdulatlan pofával ment el mellettük, annyit se szólt: jó reggelt. Kevin már elfordult az erdőtől. A természet csöndes imája véget ért tudatában, a valósabb dolgok felé fordult:

— Sly, várj meg... Doktor, maga is jön? — tréfált Harris mellett elhaladva. A doktor halvány mosollyal nyugtázta a viccet, nem válaszolt. Eddy szemlátomást nem tudott mit kezdeni a géppisztollyal. Soha nem volt a kezében, tudta Sly, de nem segített neki. Csak annyit nyugtázott a szemével, hogy Eddy géppisztolyában nincs tár. Így legalább nem lő le valakit, véletlenül. Mellesleg a kövér pasas ott állt a helikopter ajtajánál és éppen ezt ellenőrizte. Kevin persze — gépiesen, megszokott mozdulattal — tolta már be helyére a tárat, most a kövér kiszedette vele. „Balesetveszélyes, nem érted?”

— Értem én, értem — morogta az exkommandós. Deler már a helyén ült, Arten és Harris szálltak be éppen, amikor a gép másik oldalán felbukkant az őrnagy.

— Mozgás, emberek — mondta, nem igazán siettetve őket. Ez csak afféle tisztibeszéd, futott át Sly fején. A tiszt, ha embereihez lép, úgy érzi, mindig kell mondania valamit. Pedig néha jobb lenne, ha hallgatnának.

Egy perc múlva mindnyájan bent voltak. Az őrnagy bepillantott, aztán felszállt maga is. Behúzta az ajtót helyettesítő vaskos láncot — Kevin rögtön kilógatta fölötte a könyökét, mint aki egy sportkocsi volánjánál ül — és előrement a pilótához. A motor eddig halkan szólt, most jobban pörögtek a rotorszárnyak és a gép - érezték a gyomrukban — hamarosan emelkedni kezdett.

— Megkezdődött — mondta Harris doktor.

— Ide se jövünk vissza többet — jegyezte meg váratlanul Sly. Csak később értette meg: nagyon halkan szólott, így senki sem hallotta. De arról fogalma sem volt, hogy ez a jóslat hogyan született meg benne. Mindenképpen bizonyos volt azonban abban, amit mondott. Ők ide többé nem térnek vissza.

— Én mondom neked, valami bűzlik itt — mondta Kevin eltökélten.

De ha Sly azt várta, hogy ismét egy közmondást hall barátjától, tévedett. Kevin ezúttal csak egyszerűen nyugtalan volt. Ami már önmagában is meglepte Slyt. Néha megállt, bevárta Kevint. A férfiak ekkor egy domboldalon mentek, egymástól legalább hat-nyolc méterre, ahogyan valaha tanulták. Legalábbis a kommandósok. Mert a többieknek ez láthatóan eszükbe sem jutott, amíg Sly nem szólt. „Ha valaki ránk lő, egy sorozattal elkaszálhatja az egész csoportot, és az nem lenne túlságosan egészséges dolog”, próbált tréfálni.

De ez hajnalban volt, most pedig reggel lett. Kevin dörmögve jött Sly mögött, és sugárzott belőle az elégedetlenség. De semmit sem mondott. Sly persze így is tudta: Kevin nem szívesen megy világosban az erdő felé.

Pedig az erdő volt a cél. Az a fekete vonal, amely előbb a láthatár szélén látszott, most viszont egyre közelebb volt. Sly magában átkozta a szervezők túlzott óvatosságát. Ha a Bázis területe csak az erdő vonalában, vagy amögött kezdődik, miért tették le őket a helikopterrel olyan messzire...? Hogy gyalogoljanak egy órát? Vagy — ez is eszébe jutott — nagyon féltek az ott lapuló ellenségtől?