Alex Ahndoril

A SORS KEREKE

Fordította: Erdődy Andrea

A mű eredeti címe: Jag blundar och ber

Copyright © Alex Ahndoril, 2024

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Erdődy Andrea, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-656-6 (papír)

ISBN 978-963-614-657-3 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Gyergyai-Szabó Mariann

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Csernák Ákos

E-book: Scriptor Kft.

Romániában egy légi szerencsétlenség következtében vélhetően a legénység, valamint a háromszázhatvankét utas mindegyike életét veszítette. Az Ankarából Hamburgba tartó utasszállító gép harminc perccel az indulást követően hirtelen süllyedni kezdett, majd lezuhant a Békás-szoros közelében, Románia északkeleti részén. A gép egy, a német Lufthansa légitársaság flottájához tartozó Boeing–747-es volt. A külügyminisztérium tájékoztatása szerint a fedélzeten öt svéd állampolgár tartózkodott.

A romániai légi szerencsétlenség áldozatai közt csodával határos módon életben találtak egy svéd lányt. A mentésben résztvevők közölték, hogy vasárnap reggel életveszélyes állapotban a temesvári kórházba szállították, helikopterrel.

A Békás-szoros nehezen megközelíthető részein továbbra is folynak a mentési munkálatok. Nem sok remény maradt azonban arra, hogy újabb túlélőket találjanak.

1. fejezet

JULIA STARK A VOLT FÉRJÉVEL, Sidney Mendelsonnal szemben ült a stockholmi Ekstedt étterem egyik asztalánál, és két fogás között bort kortyolgatott.

A látványkonyha kemencéjében égő nyírfaágak meleg fénye rávetült a falakra és a padlóra.

Julia két héttel korábban megkérte Sidet, hogy segítsen neki megoldani egy ügyet. A férfi akkor szabadságot vett ki a munkahelyén, a norrmalmi rendőrségnél, és követte exnejét a nyugat-norrlandi erdős vidékre.

Julia fogadást kötött Siddel, hogy mindössze négy nap alatt sikerül megfejtenie a rejtélyt Mannheimben, ám annyira komolytalanul és elbizakodottan végezte a munkáját, hogy számos hibás, elhamarkodott következtetést vont le, s emiatt még most is szégyellte magát.

A végén azonban mégiscsak megnyerte a fogadást, ezért is hívta meg ma este Sid vacsorázni.

Julia eljátszott a gondolattal, hogy milyen lenne, ha Sid esetleg elvállalná, hogy a segítője, sőt, talán még a társa is legyen a Stark Magánnyomozó Irodánál, ám eddig még nem vette a bátorságot, hogy megkérdezze erről.

Most először mentek együtt étterembe a három évvel korábbi válásuk óta. Julia igyekezett a jelenben maradni és kiélvezni minden pillanatot, miközben egyfolytában azt hajtogatta magában, hogy ne várjon túl sokat ettől az alkalomtól, de persze végül mégis így tett.

– El tudnád képzelni, hogy többször is így együtt vacsorázzunk? – csúszott ki a száján.

A férfi ránézett, ő pedig tétovázást látott a szemében, mire azonnal meg is bánta a kérdését.

– Olykor-olykor – tette hozzá Julia. – Semmi többet, csak…

– Persze, örömmel – felelte Sid, meleg kezét a nő kezére téve.

– Nem muszáj, ha nem akarod – tette hozzá.

– De akarom! – vágott a szavába lágyan Sidney.

– És még valami. Ha esetleg ismét szakmai segítségre lenne szükségem…

– Meglátjuk – mosolyodott el a férfi.

Juliának ettől könnybe lábadt a szeme, és már épp valami meggondolatlan dolgot készült mondani, amikor a táskájában jelzett a mobilja. Julia elnézést kért, elővette a telefont, és elolvasta az üzenetet, majd felnézett.

– Ismered Bianca Salót, a színésznőt?

– Persze, láttam őt Puck szerepében a Szentivánéji álomban múlt tavasszal. Miért, mi van vele?

Julia mellkasában forróság áradt szét, és önkéntelenül széles mosolyra húzta a száját.

– Megbízást akar adni a Stark Magánnyomozó Irodának.

– Elmondta, milyen ügyről van szó?

Julia bólintott.

– Azt írta, az elhunyt vőlegénye zaklatja.

– Hát jó – felelte a férfi némi tétovázás után. – Ez egy kissé úgy hangzik…

– Tudom.

– Mint akinek súlyos üldözési mániája van… Paranoid pszichózis vagy valami olyasmi.

– Tudom, de gondolj bele, mi van, ha mégsem erről van szó? – mosolygott Julia.

Elhallgattak, és halkan megköszönték a felszolgálónak az ízletes ételeket, köztük a füstölt rombuszhalat cukorborsóval és a spirál alakban ráöntött narancsmártással.

Sötét augusztusi éjszaka volt, amikor kiléptek az étteremből. Mialatt megvacsoráztak, elállt az eső, az utcák azonban fényesen csillogtak, a levegő pedig friss volt.

Julia – szokása szerint – belekarolt Sidbe, a másik kezével pedig a botjára támaszkodott, így haladtak át az Östermalmstorgon.

Julia általában azzal tréfálkozott, hogy tulajdonképpen nem is néz ő ki olyan rosszul, amíg fel nem támad a szél, Sid mellett azonban az időjárástól függetlenül is mindig szépnek érezte magát.

Julia harminchárom éves volt, vörösesszőke szemöldökű, sötétzöld szemű, egyenes orrú nő. Az arca egyik oldalán éktelenkedő heget folyton a hajával igyekezett eltakarni, ám ha egy szellő odébb fújta, nem tett ellene semmit.

Megvárták, amíg elhaladt előttük néhány jármű a Sibyllegatanon.

Julia felfigyelt egy férfira, aki a temető felé vezető lépcsőn álldogált a sötétben. Összeszorult a gyomra, amikor meglátta, hogy az illető szomorúan lebiggyesztette az alsó ajkát, és a mutatóujjával könnycseppeket rajzolt a szeme alá.

Julia áthúzta Sidet az út túloldalára, hogy ő ne lássa meg a férfit, s közben arról győzködte magát, hogy csupán képzelődött.

Amikor Julia tizennyolc éves volt, valamelyik szennylap egyik újságírója riportot készített arról, milyen luxusban él az örökségéből és abból az összegből, amit kártérítésként kapott.

Ugyanaznap az egyik közösségimédia-felületen valaki összemontírozott két, róla készült képet: az elsőn a családját siratta, a másodikon pedig nevetett, és a szerző odaírta alá: „két perccel később”.

Ennek a montázsnak aztán több száz – többé-kevésbé kreatív – változata bukkant fel itt-ott a nagyvilágban, és szinte vírusként terjedt, majd végül eltűnt a süllyesztőben, akár egy megunt játékszer.

Julia azonban sosem felejtette el, hogyan vált egy gonosz vicc pillanatok alatt gyűlölethullámmá, és hányan folytattak ellene boszorkányüldözést.

Még mindig fájt neki, amikor azt állították, hogy csak szomorúnak tettette magát, valahányszor tudta, hogy figyelik, de amint hátat fordítottak neki, partikra járt, és nagy lábon élt.

Azokban a hetekben Julia a képmutatás szimbólumává vált. Bánatos arcképét olyan politikusokéval vágták össze, akik a klímaváltozásról beszéltek, vagy olyan vallási vezetőkével, akik minden ember egyenlőségét hirdették.

Bár már annyi év eltelt azóta, Julia még mindig kerülte a közösségi médiát, és megijedt, ha azon kapta magát, hogy a nyilvánosság előtt nevetni mert.

Most azonban Sid oldalán sétált a Storgatanon, és a férfi elragadtatott összehasonlító elemzését hallgatta Bill Evans és Esbjörn Svensson jazz-zongoristákról. Zavara és nyugtalansága ettől el is múlt.

Próbált lassan lépdelni, hogy minél jobban kiélvezhesse a közösen töltött időt, és a fejét a férfi vállára hajtotta, mintha elfáradt volna.

– Hogy érzed magad? – kérdezte Sid.

– Jól – felelte Julia halkan.

Lépteik és a bot halk koppanásai visszhangzottak a házak között. Egy kapualjban kilapított kartondobozok és takarók hevertek.

– Nagyon jól éreztem magam ma este – mondta Julia.

– Én is – felelte Sid halkan.

A gyalogátkelőnél álló oszlophoz valaki egy ócska biciklikereket láncolt. Az útjelző tábla hátuljára szokás szerint egy figyelő őz képét ragasztották.

Átkeltek az úton, majd lekanyarodtak a vízpartra. Az egyik ablakban a csipkefüggöny mögött egy férfi ült, és őket bámulta.

Akár egész éjjel sétálhattak volna így, kettesben, de máris odaértek Julia házának kapujához, a Styrmansgatan 15. alá.

Julia homlokába fújt a szél egy hajtincset, ő pedig a füle mögé simította, majd a botjára támaszkodva felnézett, egyenesen Sid barna szemébe, és érezte, hogy elszorul a torka.

Arra gondolt, hogyan csókolóztak, amikor még házasok voltak. Mindig meglepte, hogy a férfi ajkai annyira puhák és forróak, és imádta, valahányszor megérezte alattuk azt a vékony borostacsíkot, amelyet Sid mindig kifelejtett borotválkozáskor.

– Most pont úgy nézel ki, mint régen, amikor azt vártad, hogy megcsókoljalak – mosolyodott el Sid.

– Ne beszélj már zöldségeket! – vágta rá Julia feltűnően gyorsan, védekezve.

– Úgy értettem…

– Hogy? – vágott a szavába a nő.

– Azt próbáltam elmagyarázni… Emlékszem, hogy olyankor felfelé fordítottad az arcod, és csücsörítettél a száddal.

– Nem is csücsörítettem! Te meg miről beszélsz?

– Csak azt mondtam…

– Úgy tűnik, üldözési mániád van, és azt vetted a fejedbe, hogy én…

– Julia, kérlek! Nem állítottam, hogy most azt akarod, hogy megcsókoljalak, csak úgy néztél ki, mint…

– Jó, rendben – zárta le a vitát Julia.

Sid a homlokát ráncolva nézett rá.

– Mi a gond?

– Csak szeretném, ha nem értenénk félre egymást – felelte a nő, és vállat vont.

– Oké.

– Másrészt viszont nem gondolnám, hogy furcsább lenne az, ha valakit megcsókol az exférje, mint az, hogy másvalakit meg a halott vőlegénye üldöz – tréfálkozott Julia.

Sid nevetett ezen, majd homlokon csókolta a volt feleségét, azután jó éjszakát kívánt neki, majd megindult lefelé, a Strandvägen irányába. Julia még akkor is mosolygott, amikor hátat fordított a férfinak, pedig valójában szomorú volt.

Kinyitotta a kaput, felment egy lépcsőfordulónyit, mélyet sóhajtott, majd miután megtalálta a táskájában a kulcsát, bedugta a zárba, elfordította, azután belépett a lakásába, és bezárta maga mögött az ajtót.

Megállt az előszoba sötétjében, és behunyta a szemét. A botja nagy zajjal esett a padlóra, majd ismét csend támadt. A szívébe markoló magány már túlságosan is ismerős volt a számára. Túl fiatalon találkozott vele először, és az azóta sem eresztette.

Egy vaku villant a fejében, ami eszébe juttatta az oltárnál fekvő négy koporsót. A magasból egy lányt látott magányosan, a templom első padsorában ülve. A főfolyosó kőpadlóján két mankó hevert.

Julia táskájában megcsörrent a mobilja. A lakásba belépve lerúgta a cipőjét, majd a kabátját is levetette, és hagyta, hogy leessen a háta mögött a padlóra, azután továbbment a konyhába, és ott vette fel a telefont.

– Halló! – szólt bele egy hang óvatosan. – Bianca Salo vagyok. Próbáltam már keresni önt.

– Igen, igen, olvastam az üzenetét, és holnap akartam visszahívni – magyarázta Julia, majd bekapcsolta a telefonján a hangfelvételt.

– Ne haragudjon, amiért este zavarom, de…

– Semmi gond – biztosította Julia.

A nő szipogni kezdett, és a hangokból ítélve egy helyiség recsegő parkettáján haladt keresztül, majd kinyitott és becsukott egy ajtót. Izgatottan kapkodta a levegőt, és amikor folytatta a mondandóját, Julia úgy ítélte meg, kissé hisztérikussá vált a hangja.

– Nem merek hazamenni – panaszkodott Bianca. – Még itt vagyok a színházi öltözőmben egy barátnőmmel, de neki hamarosan haza kell mennie, és nem tudom, mitévő legyek.

– Szeretné elmondani, mi történt? – kérdezte Julia, és leült az egyik konyhaszékre.

– Ugye maga volt az, aki megoldotta a porcelánbabák rejtélyét?

– Igen.

– Emlékszem rá, olvastam az ügyről. Egészen hihetetlen volt – magyarázta Bianca.

– Köszönöm!

Ekkor a nő, aki Biancával volt az öltözőben, mondott valamit, majd megcsörrent egy vállfa az akasztórúdon.

– Gondolja, hogy… hogy tudna nekem segíteni? – kérdezte Bianca.

– Miben kéri a segítségemet?

– Talán őrültségnek hangzik, pedig nem vagyok őrült. Azt fogja hinni, hogy valami semmiség miatt izgattam fel magam ennyire, és én is azt kívánom, hogy bárcsak így lenne, de ez komoly dolog. Nem vagyok elmebeteg – magyarázta Bianca, majd nagyot nyelt.

– Csak mondja el szép nyugodtan! – kérte Julia barátságosan.

– Azt hiszem, valaki a nyomomban van, és én lennék a legboldogabb, ha csak azért találtam volna ezt ki, hogy a figyelem középpontjába kerüljek, de az egykori párom, Nicolás az.

A nő elhallgatott, majd suttogásra váltott.

– De hiszen azt írta, hogy a férfi halott – jegyezte meg Julia óvatosan.

– Igen, az. Halott – felelte Bianca, mintha önmagát is győzködnie kellene efelől.

– És miért gondolja, hogy követi önt?

– Mert láttam, a hálószobámban járt az éjjel, én pedig felébredtem. Nyilván megérti, miért nem merek hazamenni.

– Biztos benne, hogy nem csupán álmodta az egészet?

– Megértem, ha ezt gondolja, de magával vitte a mandzsettagombjait, amelyek egy tálban voltak a komódomon – bizonygatta a nő.

– Megijedt tőle?

– Talán nem hangzik olyan veszélyesnek – felelte Bianca, és reszketve sóhajtott egyet –, de történt még valami. Mielőtt elemelte volna a mandzsettagombokat, végighúzta az ujját a torkán. Tudja, mintha elvágta volna.

– És ön ezt halálos fenyegetésként értelmezte?

– Bele sem akarok gondolni. Egyszerűen nem áll össze a kép – felelte Bianca.

– Mi oka lehetne Nicolásnak arra, hogy kövesse magát? – tudakolta Julia.

– Nem tudom… elvégre én már továbbléptem. Más férfiakkal ismerkedtem.

– Hol lakik?

– A Nytorgetnél, de haza nem mehetek. És itt sem maradhatok, mert azt hiszem, itt is járt, az öltözőmben, múlt csütörtökön. Valaki felgyújtotta a ruhámat. Előadás után éreztem az égett szagot, és láttam is a ruhát, amikor átöltöztem.

– Hogy hívják a barátnőjét, aki most ott van magával a színházban? – kérdezte Julia.

– Reginának.

– Alhatna esetleg nála?

– Nem, ma éjjel nem – felelte Bianca.

Julia a háttérből egy kedves női hangot hallott.

– Nos, a helyzet a következő – kezdte magyarázni Bianca. – A barátnőm haza tud vinni engem, ha azonnal indulunk. És a tér szemközti oldalán, a 7-Elevenben meg tudom várni önt, míg átmegy hozzám, és megnézi, nincs-e Nicolás a lakásomban. Ezenkívül fogalmam sincs, mi mást tehetnék.

2. fejezet

JULIA STARK KISZÁLLT A TAXIBÓL a Nytorgetnél, fellépett a járdára, és a botjára támaszkodva a 7-Eleven üzlete felé nézett. A párás kirakatüveg túloldalán kiszúrta a homlokát ráncoló szőke nőt az egyik kávézóasztalnál.

Bárki megláthatta a nőt az utcáról, ahogy lefelé meredt a mobiltelefonja halvány fényébe, ujjai egyhangúan mozogtak a képernyőn, mellette pedig egy coca-colás doboz árválkodott az asztalon.

Julia ismét végigfuttatta magában a Biancával folytatott levelezését. A nő az éjszaka közepén arra ébredt, hogy a sötét hálószobájában az elhunyt vőlegényét látja. A férfi végighúzta az ujját a torkán, mintha elvágta volna, majd elemelte a komódról a mandzsettagombjait, azután eltűnt.

Julia elsődleges feladata az lesz, hogy megállítsa a betolakodót, még mielőtt az túl messzire menne. Közben nem engedheti, hogy befolyásolja az a kérdés, hogy vajon a vőlegény halott-e, vagy sem, bár az igazság kiderítéséhez alighanem ezt is ki kell majd nyomoznia.

Julia belépett a kiszolgálóhelyiségbe, végigment annak piszkos padlóján, majd megállt az asztalnál ülő nő előtt.

– Bianca? – kérdezte.

A nő tágra nyílt, világosbarna szemében egy pillanatra megvillant a rémület, mielőtt a helyére tudta volna tenni fejben, miről is van szó.

– Köszönöm, hogy eljött – szólalt meg a nő, majd felállt.

Amint megpillantotta a Julia arcán végighúzódó heget, nem fordította el a fejét ösztönösen, ahogy mások szokták. Ehelyett érdeklődve tanulmányozta egy darabig, majd üdvözlésre nyújtotta a kezét.

– Nem szoktam kezet fogni – magyarázta barátságosan Julia.

– Rendben – felelte Bianca, és a meglepődés legkisebb jele nélkül leengedte a karját.

Bianca Salónak meglehetősen kerek, szimmetrikus arca volt. A szemei távol ültek egymástól, akár egy őznek, formás ajkai pedig mintha állandóan mosolyogtak volna, épp csak nem kacagott fel hangosan.

Feltűnően szép nő volt, bár az igazat megvallva volt benne valami leplezetlenül zavaró.

– Sosem találkoztam még igazi detektívvel – mondta őszinte csodálattal Bianca.

– Ta-dam, itt vagyok! – mosolyodott el Julia.

– És most mi fog történni?

– Kezdjük azzal, hogy benézek a lakásába, azután leülünk, és megbeszéljük, mit tehetek önért.

– Máris nyugodtabbnak érzem magam – ismerte el Bianca, és megitta az utolsó kortyot az üdítősdobozból, majd ott hagyta az asztalon.

Csendben odasétáltak egy kiugró ablakfülkés, fehér ablakkeretes vajsárga házhoz, melyet a múlt század elején építettek. Bianca beütötte a kódot, mire a lakkozott tölgyfa ajtó automatikusan kinyílt.

Julia nekidőlt a lift oldalának, nehogy Biancához érjen útközben.

– Maga várjon odakint, amíg én átfésülöm a lakását! – kérte Julia.

Enyhén érezte Bianca parfümének illatát, amely némi írisz, muskátli és talán orgona keveréke lehetett.

– Na most kezdek igazán ideges lenni – szólalt meg Bianca.

– Miért?

– Mert lehet, hogy odabent van.

– Nem hiszem.

– De mi van, ha mégis?

– Akkor ez lesz a legrövidebb idő alatt megoldott ügyem – mosolyodott el Julia.

– De most komolyan!

– Van a táskámban paprikaspray – hazudta Julia.

– Akkor jó.

A recsegő-ropogó masina végül megállt a negyedik emeleten, és Bianca kinyitotta az ajtaját. A plafonon baljóslatúan villódzni kezdett az izzó a kerek búra mögött.

– Menjen kicsivel feljebb a lépcsőn! – szólt a nőre Julia.

– Sajnos elég nagy rendetlenség van odabent – mentegetőzött Bianca, majd keresgélni kezdett a táskájában.

– Biztos láttam már rosszabbat is – állította Julia teljes meggyőződéssel.

– Akkor jó – mosolyodott el Bianca, és Julia kezébe ejtette a vörös bőr kulcstartót.

– Menjen fel pár lépcsőfokot! – kérte ismét Julia, majd bedugta a kulcsot a zárba, és elfordította. Lenyomta a kilincset, és kitárta a bejárati ajtót. A sötétből langyos levegő áradt kifelé, szappan és vágott virág illatát árasztva.

Belépett az előszobába, felkapcsolta a lámpát, a botjára támaszkodott, és figyelt. A dugig pakolt cipőállvány mellett egy üres borosüvegekkel teli nejlonszatyor árválkodott. A tükör mellett Biancáról és a barátairól készült fényképeket látott. Egy másik lakásból rövid ideig kutyaugatás hallatszott át, majd csend lett.

Julia benézett a gardróbba, a botjával félretolta a felakasztott kabátokat, majd belépett a kicsempézett fürdőszobába, ahol a kék pöttyös zuhanyfüggöny mögött zománcozott fürdőkád állt, melynek a csöpögő csap alatti része kissé már rozsdásodásnak indult. A fiókos szekrény tele volt pakolva sminkcuccokkal és takarítószerekkel. A tükörre fogkrémpöttyök száradtak, a padlón pedig egy fekete bugyi hevert, benne tisztasági betét.

Julia visszament az előszobába, ránézett a bejárati ajtóra, és megállapította, hogy azon sem biztonsági lánc, sem kémlelőnyílás nem található. A lépcsőházból Bianca hangját hallotta, aki épp telefonon beszélt valakivel, és a saját hisztérikus viselkedésén élcelődött.

Julia elhaladt egy üvegajtó előtt, majd egy pazar helyiségbe ért, amelyen kiugró ablakfülke is volt. Az egyik sarokban a lakkozott parkettán fehérre mázolt betonlapot látott, amelyen valaha cserépkályha állhatott.

A helyiség valamennyi fala mentén, a tévészekrényen és a zsúfolásig pakolt könyvespolcok előtt is könyvkupacok és dossziékba rendezett szövegkönyvek sorakoztak. A falakon egymás mellett beüvegezett színházi plakátok függtek, valamennyin szerepelt Bianca neve: Sirály, Nóra, Julie kisasszony.

A kikopott ülőgarnitúra telepakolva párnákkal és takarókkal. A dohányzóasztalon, a könyvkupacok tetején és a fekete zongorán tálak, teleköpködve olívabogyómagokkal és pisztáciahéjjal, kávéscsészék, borospoharak és bögrék, beléjük száradt teafilterekkel.

Egy kis bisztróasztalon elnyűtt tarot-kártyapakli, melynek három lapja egy sorba kivetve, közülük kettő képpel felfelé: a Főpapnő és a Szerencsekerék.

Julia beljebb lépett, benézett a kanapé mögé, majd teljesen széthúzta a függönyöket az ablakfülke több irányba néző kisablakai előtt. Azután továbbment a szűkös konyhába, ahol a régi gáztűzhely mellett, a konyhapulton egy kockás konyharuhán jókora öntöttvas fazék állt fejjel lefelé fordítva. Az összecsukható asztalon félig megevett pirítós uborkával. Egy vázában hervadozó rózsacsokor, mellette egy felbontott boríték, amire egy filmforgatókönyvet hajítottak.

Julia visszagondolt a Siddel közös vacsorájukra, amelyen képtelen volt egyenesen beszélni vele a jövőjükről. Pedig össze kell szednie a bátorságát, ha neki akarja szegezni a kérdést, hogy megpróbálkozna-e a teljes munkaidős magándetektív állással, sőt felvethetné, hogy esetleg résztulajdonosa is lehetne az irodának. Julia álma ugyanis az volt, hogy közös irodában dolgoznak nap mint nap, egymással szemben ülve, a reggeli kávéjukat hörpölgetve, s közben átbeszélik az alkalmazandó stratégiákat, azután együtt ebédelnek, és késő estig dolgoznak.

Az előző héten egy hirtelen ötlettől vezérelve vásárolt is a férfinak egy antik íróasztalt, ám utólag ostobaságnak érezte, és elvitette egy raktárba.

Julia egy üvegezett ajtón kinézett a zöld növényekkel telezsúfolt erkélyre, amelyen egy kis fehér asztal állt, mellette pedig egy rattankanapé narancssárga és sáfrányvörös párnákkal.

Halk csörömpölés hallatszott, amikor a szél megrezegtette a korlát belső oldalánál kifeszített szárítókötelet, amelyre egy csipeszt tűztek.

Julia már épp vissza akart fordulni, amikor a tekintete megakadt valami csillogón. Olyan volt, akár egy kifényesített szénacél cső. A következő pillanatban rájött, hogy egy madár csőre az. A légáramlat fellibbentett pár tollat. Egy döglött varjú hevert ott, beszorulva a kanapé két párnája közé.

3. fejezet

JULIA IGYEKEZETT MEGSZABADULNI a kellemetlen előérzetétől. Továbbment a sötét hálószobába, amelynek falait kislányosan rózsaszínűre festették, a padlóra perzsaszőnyeget terítettek, az ágyat pedig egy gyűrött, fekete selyemlepedővel borították.

Az egyik éjjeliszekrényen olvasószemüveget látott egy Hilary Mantel-regényen, a félig kihúzott fiókban, egy műanyag dobozban fogcsikorgatás elleni sínt, egy tubus kézkrémet, valamint csillogó, kék csomagokban óvszereket talált.

A másik éjjeliszekrényen rádiós ébresztőóra állt, antennája lefelé csüngött.

Julia benézett a gardróbszobába is, botját egy mobil gardróbnak támasztotta, majd széthúzta a függönyöket az ablakok előtt. A keskeny Närkesgatan túloldalán egy vörösesbarna homlokzatú téglaépületet látott, melynek egyik ablakában egy ezüstösen ősz hajú férfi állt, és egyenesen rá bámult.

Julia visszasietett a bejárati ajtóhoz, és kinézett a lépcsőházba. Bianca tíz lépcsőfokkal feljebb állt, és karba tett kézzel várta őt.

– Nincs itt senki – közölte vele Julia.

– Akkor jó – sóhajtott fel Bianca, aki addig a lélegzetét is visszafojtotta.

– De egy döglött madár hever az erkélyén.

– Igen, tudom, láttam. Szörnyű. Épp erőt gyűjtök hozzá, hogy bedobjam egy szemeteszsákba.

– Leülünk odabent? – kérdezte Julia.

Bianca odament hozzá, átvette tőle a kulcsokat, bezárta az ajtót maguk mögött, és ellenőrizte a kilincset, mielőtt követte volna Juliát a konyhába.

Áttette a virágvázát a konyhapultra, majd fáradt arckifejezéssel leült Juliával szembe.

– Miben szeretné kérni az én és az irodám segítségét? – kérdezte Julia.

– Egyáltalán nem érzem magam biztonságban… Tudja, hogy van, ez a gondolat beférkőzik az ember fejébe – mutatott a halántékára Bianca. – Egyszerűen képtelen vagyok úgy élni, hogy bármerre is megyek, mindig félnem kelljen.

– Ezt abszolút megértem.

– Az a legfontosabb, hogy semmi rossz ne történjen. Ne kövessen és ne bántson az az ember!

– Én ugyan nem vagyok testőr, de megtalálom és megállítom a zaklatóját – ígérte Julia.

– Ön szerint testőrre lenne szükségem? – tudakolta Bianca, és a sószóróval babrált.

– Egyelőre túl keveset tudok ahhoz, hogy erre a kérdésre válaszolhassak. Beszélni fogok a rendőrségi kapcsolattartómmal, de természetesen addig is igyekszünk a lehető legnagyobb biztonságba helyezni önt.

Bianca hunyorogva nézett rá, és kissé elmosolyodott.

– Maga mindig ilyen magabiztos?

– Ha az igazság kiderítéséről van szó, igen – válaszolta Julia.

– Utánanéztem, mennyibe kerül felvenni egy testőrt – magyarázta Bianca. – A maga árait nem ismerem, de ha valóban képes arra, amit állít, hosszú távon mindenképp jobban járok magával.

– Amikor egy zaklató kinéz magának valakit, elég kitartó szokott lenni – magyarázta Julia. – Egy ismert svéd művészt harmincöt éven át üldözött ugyanaz a megszállott.

– Atyaég! – sóhajtott nagyot Bianca.

– Ez itt egy általános szerződés, a díjazás a rá fordított időtől függ – magyarázta Julia, és előhúzott egy műanyag dossziét. – De egy fix összeget is megjelölhetünk, ha úgy szeretné.

– Melyik a jobb?

– Az ön számára az, ha nem állapodunk meg konkrét árban, mivel általában elég gyorsan dolgozom.

Bianca alaposan átolvasta a szerződést, majd feltett pár kérdést Julia időbeosztásával és az extra kiadásokkal kapcsolatban.

– Rendben, aláírom – szólalt meg végül. – Egy feltétellel – tette hozzá, miközben különös fény villant a szemében.

– És mi lenne az?

– Ne haragudjon, de itt tudna aludni ma éjjel? – suttogta Bianca. – Csak ma éjjel. Nem merek egyedül maradni, és nincs hová mennem.

– Igen, de csak ha már ma este feltehetek önnek pár kérdést.

– Megegyeztünk – mosolyodott el Bianca, és levett egy tollat az ablakpárkányról, aláírta a szerződést, amelyet azután visszahelyezett a műanyag dossziéba, és az asztalon átcsúsztatta Juliának.

– Köszönöm. Akkor már kezdődhet is a nyomozás – jelentette ki Julia Bianca arcát fürkészve. – Szóval azt állítja, hogy az elhunyt vőlegénye zaklatja önt.

– Igen – helyeselt a nő, és lelohadt az arcáról a felesleges mosoly.

– Vagyis azt akarja ezzel mondani, hogy valójában nem halt meg?

– Én úgy tudtam, meghalt, egészen addig, amíg a saját szememmel nem láttam őt.

– Hogyan halt meg?

– Tulajdonképpen nem tudom. Lassan három éve és két hónapja történt, de még mindig képtelen vagyok felfogni. Nicolás szolgálati úton volt Helsinkiben, és holtan találta a személyzet egy tagja a hotelszobájában. Gondolom, valamelyik takarítónő.

– De nem tudja biztosan?

A nő a fejét rázta, és nagyot nyelt.

– Én nem láttam azóta. A holttestét Brazíliába szállították, mert onnan származott. Engem meg sem hívtak a temetésére, nem is állt velem szóba senki. Úgy tettek, mintha nem léteznék.

– És ez milyen érzés volt?

– Maga szerint?

– Az most nem számít, hogy én mit gondolok. Azt szeretném tudni, önnek milyen érzés volt.

Bianca arca hirtelen elvörösödött.

– Nehéz erről beszélnem – felelte halkan.

– Azt elhiszem.

– Rossz érzés volt, mintha csak a szeretője lettem volna – magyarázta rekedt hangon. – Nem is tudom, valahogy szégyelltem magam, amiért csak úgy elfogadtam mindent úgy, ahogy volt, nem követelőztem, de sokkot kaptam, és képtelen voltam vitába bocsátkozni a családjával. Azt hittem, enélkül is tisztességesen bánnak majd velem.

– Hát persze.

– Jung szerint a magány nem abból adódik, hogy nincs az ember körül senki, sokkal inkább abból, hogy képtelenek kommunikálni.

Ekkor a nappaliból jókora robaj hallatszott. Bianca akkorát ugrott, hogy felborította a sótartót. Azután csak nevetett a saját idegességén, és a kiömlött sóból felvett egy csipetnyit, majd hátraszórta a bal válla fölött.

4. fejezet

AMIKOR KIMENTEK A NAPPALIBA, látták, hogy az egyik könyvkupac leborult a zongoraszékről a padlóra.

– Biztos csak egy kísértet volt – jegyezte meg Bianca, és leült az egyik fotel karfájára.

Amikor Julia odalépett a padlón heverő könyvekhez, és megpiszkálta őket a botjával, észrevette, hogy az egyikből kiesett egy képeslap, amelyet az anyja küldött Biancának, aki csak annyit szeretett volna közölni vele, hogy máris nagyon várja a következő hosszú hétvégét, a képeslap üresen hagyott részét pedig szívecskékkel töltötte ki.

Julia leült a kanapéra, kinyújtotta a lábát, és a tekintetét egy ideig Bianca arcán nyugtatta, majd további kérdéseket tett fel.

– Mikor találkozott utoljára Nicolásszal?

– Mindössze egy nappal azelőtt, hogy meghalt, vagy bármi is történt vele. Együtt utaztunk Helsinkibe, kellemesen töltöttük az estét, a Bellevue-ben vacsoráztunk, ha ismeri…

– Nem, nem ismerem.

– Másnap reggel haza kellett utaznom, ugyanis fontos dolgunk volt a Drámaszínházban, ő pedig egy megbeszélésre ment, mivel diplomata volt, és aznap este még részt kellett vennie valamilyen rendezvényen a nagykövetségen, a rá következő napon pedig holtan találták a szállodai szobájában.

– Hogyan tudta meg, hogy Nicolás meghalt?

– Az anyja küldött nekem egy e-mailt, amelyben megírta, hogy Helsinkiben elhunyt.

– Egy e-mailt?

Bianca bólintott.

– Valójában azt akarta a tudomásomra hozni, hogy vigyem el a személyes holmimat Nicolás lakásából, és hagyjam a kulcsát a postaládában.

Odakintről kaparászás hallatszott. Egy galamb lépegetett a külső ablakpárkányon, amely kifelé dőlt, és megcsúszott rajta.

– És ön mit gondolt a férfi halálának körülményeiről?

– Nem is tudom. Hol ezt, hol azt. Nicolás nagyon rossz alvó volt, és gondoltam, talán túl sok altatót vett be, amit alkohollal öblített le. Vagy öngyilkos lett.

– Depressziós volt?

– Nem, sőt, amennyire én tudom, épp ellenkezőleg! De nagyon nagy nyomás nehezedett rá a családja részéről.

– Miféle nyomás?

A galamb közben teljesen lecsúszott a párkányról, és felrebbent az ablak előtt.

– Ő is próbált olyan sikeres lenni, mint a családja többi tagja, és meglehetősen fényes karriert futott be – magyarázta Bianca. – Őszintén mondom, nem szeretném, hogy bármi közöm legyen többé a családjához. Nem is tudom, az ember azt gondolná, hogy amikor ekkora tragédia történik, mindenki félrerakja az egykori konfliktusokat, és igyekszik megtenni minden tőle telhetőt… Én viszont kezdek tönkremenni ebben. Nicolás meghalt, a hatalmi játszma mégis folytatódik tovább.

Juliának hirtelen fájdalom nyilallt a mellkasába. Szinte súlytalannak érezte magát. Óvatosan felállt, és lábujjhegyre emelkedett. Már nem is támaszkodott a botjára. Odakint a galamb megállt a levegőben, és olyan lassan eresztette le a szárnyait, hogy Julia azt is látta, ahogy a tollai egymásba akadnak, és furcsa geometriai alakzatokat alkotnak. Dobhártyái megfeszültek, és úgy érezte, mintha víz alól hallaná a hangokat. Biancára nézett, és épp elcsípte azt a pillanatot, amikor a nő szemében megcsillantak a könnyek, mielőtt még végigfolytak volna az arcán. Bianca elhallgatott, miután elmondta, hogy Nicolás halála után úgy érezte, összeomlik. A pupillái kitágultak. A kezét lassan a szája elé emelte. A galamb lassan lefelé csapott a szárnyaival. Egy kékesszürke toll kihullott, és felszállt a levegőbe. Julia követte Bianca pillantását, amely önkéntelenül is a könyvespolcnak arra a részére tévedt, amelyen zsebkönyvek sorakoztak egymáson, kifelé fordított gerinccel. Mögöttük halványan egy széf acélajtajának körvonalai sejlettek fel. Amikor Bianca pislogott, csillogó könnycseppek folytak végig az arcán.

Épp mielőtt az idő ismét a normális tempóban haladt volna tovább, Juliába belehasított az érzés, hogy a széfben van valami, aminek köze lehet Nicolás halálához. Borzongás futott végig a testén, amikor a súlytalanság érzete után visszatért a testébe.

Olykor megtörtént vele, hogy lelassult számára az idő, mint a repülőgépen, a becsapódás előtti utolsó másodpercekben. Ezek a befagyott pillanatok is a poszttraumás stressz tünetei voltak, és valahányszor megjelentek, hirtelen minden apró részletet maga előtt látott, és különös odafigyeléssel hallgatta, hogy mit beszélnek az emberek a közelében.

– Miféle hatalmi játszma? – kérdezte, miközben igyekezett nyugodtan lélegezni.

Bianca erre elvette a kezét a szája elől, és próbálta összeszedni magát a válaszhoz.

– Hát, csak annyi, hogy… teljesen hátat fordítottak nekem. Az ő szemükben én szart se érek. Nem tudom, mit tegyek, olyan egyedül vagyok, és nem értem ezt az egészet. Egyikük sem áll szóba velem, még a húga sem, aki svéd állampolgár. Pedig tudják, hogy három éven át együtt éltünk Nicolásszal. De ez számukra semmit se jelent.

– Ez különös.

– Még a halotti bizonyítványát sem láttam, vagy minek hívják… Hiába telefonáltam be a kórházba, nem kaptam válaszokat. Ez tiszta őrület!

– Tulajdonképpen nincs ebben semmi különös. A halotti bizonyítvány nem nyilvános okirat – magyarázta Julia. – Önök nem voltak házasok, és Nicolás ráadásul diplomataként szolgált.

Bianca apró, gyors mozdulatokkal igyekezett letörölni a könnyeket az arcáról, és mosolyogni próbált.

– Szóval úgy gondolja, el kéne engednem? – kérdezte.

– Nem tudom – felelte Julia. – De törvényesen önt semmi sem illeti meg.

– Rendben.

– Miből áll még ez a hatalmi játszma?

– Nem is tudom. Már semmiben sem vagyok biztos. Abban sem hiszek, hogy valóban meghalt.

– Benézhetünk a hálószobába?

– Nincs beágyazva – felelte Bianca, és előresietett.

– Nem probléma.

Julia követte Biancát, így látta, amint a nő sietve betolta az éjjeliszekrény fiókját, majd lehajolt, és ráhúzta a barna ágytakarót a szanaszét heverő ágyneműre.

– Egy kissé hanyag vagyok, de azért nem ennyire – magyarázkodott a nő.

Julia megállt az ajtóban, majd kinézett az ablakon, és megállapította, hogy épp az utcai lámpa felett helyezkedik el a szoba, ami annyit jelent, hogy éjjelente jó sötét lehet odabent.

– Tegnap mit csinált egész nap? – kérdezte Julia.

– Egy barátomat látogattam meg, aki műtétre vár a Karolinska Kórházban.

– Ki az?

– Ursulának hívják, ő lesz a súgónk. Baj van a hangszálaival, ezért fogják megoperálni. Este hétkor pedig előadásom volt.

– A Sirály?

– Igen – bólintott Bianca.

– És utána rögtön hazajött?

– Igen.

– Pontosan mikor látta idebent Nicolást?

– Hajnali fél négykor.

– Ön az ágyban feküdt. És hol állt ő? – tudakolta Julia.

– A szekrénynél.

– Észrevette, hogy ön meglátta őt?

– Erre most majdnem nemet mondtam, mert nem szólt egy szót sem, de szerintem mégis kiszúrt. Úgy éreztem, volt valami a szobában kettőnk között.

– Micsoda? – kérdezte Julia, és odalépett a szekrényhez.

– Fogalmam sincs.

– Kivette innen a mandzsettagombjait – folytatta Julia, és megérintette az ékszerekkel teli kis tálat.

– Igen, vagyis előbb végezte azt a mozdulatot a nyakánál, azután vette ki ezeket, és végül kiment.

– Meg tudja mutatni, hogy történt? Befeküdhetek az ágyába?

– Persze.

Julia nekitámasztotta a botját az éjjeliszekrénynek, majd nehézkesen leült az ágyra, kicsit feljebb csúszott, és hanyatt feküdt rajta.

– Így jó? – kérdezte.

– Igen – válaszolta Bianca.

– Amint felébredt, rögtön megpillantotta őt? – kérdezte Julia.

– Itt állt – mutatta Bianca, és odaállt a komódhoz, félig az ágy felé fordulva.

– Nem volt sötét?

– De. De Nicolás rádiós ébresztőórája elég erős fényt ad.

– Szóval látta, ahogy magára nézett?

Bianca nagyot sóhajtott.

– Én csak feküdtem ott, teljesen bénultan. A szívem majd kiugrott a helyéről. Ő meg csak itt állt, majd elfordult és…

Bianca végighúzta az ujját a torkán, azután hátat fordított Juliának, és úgy tett, mintha kivenné a mandzsettagombokat a komódon levő tálkából, aztán kiment, majd visszajött.

– De ön nem nézett rám, amikor végighúzta az ujját a torkán – jegyezte meg Julia.

– Ő így csinálta. A következő pillanatban pedig már itt sem volt.