Sólrún Michelsen

A sors fonala

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-81-4

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sólrún Michelsen: Ein táttur er silvur /Sprotin, Vestmanna, 2019/

Copyright

© Sólrún Michelsen, 2021

Hungarian translation © Veress Kata, 2025

Published by arrangement with Sprotin

A Bibliából származó részleteket a Károli-féle fordítás szerint közöljük.

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

This translation has been published

with the financial support of Mentanargrunnur Landsins

A fordítás a feröeri Mentanargrunnur Landsins támogatásával készült.

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

Sorsunk fonalát norna fonja,

imitt-amott összebogozza,

sima ritka keveseknek jut,

egyik szála ezüst, arany a másik,

a harmadik könnyben ázik,

bár fonni a norna igen jól tud,

mert kitől testünk-lelkünk ered,

ő vezeti a pergető kezet,

hogy végül útjára leljünk.

Johanna Maria Skylv Hansen (1877−1974)

Első temetési beszédem

Írta: Axel Fr. Moe

Különös ez a világ. Álmodni sem mertem volna, hogy friss maturával lelkészi állást kapjak, és első lelkészi feladatomként temetési beszédet kelljen mondanom, a tetejébe Feröeren. Nem tudtam akkoriban Feröerről egyebet, mint hogy néhány apró szigetből áll az Északi-sark felé, rajtuk egy kisvárossal, Tórshavnnal; honnan is tudtam volna.

De aztán a sors Feröerre vitt, ahol küzdelmes lelkészi hivatás várt rám, mely az apró szigetekhez láncolt, életem végéig.

Egy kellemes nyári napon, barátommal és családjával megejtett erdei kocsikázásunk során egy ifjú lelkészpár került a kocsi szemközti padjára. Mindketten Feröerről származtak, a nő igazi bennszülött feröeri volt: szőke, élettel teli, jókedélyű; mire kicsúszott a számon:

− Ha minden feröeri olyan, mint kegyed, nagyszerű népség lehet az.

− Az egyszer biztos – válaszolta a lelkészné feröeri−dán keveréknyelven.

− Érdekes lenne egyszer ellátogatnom a szigetekre, de olyan hosszú és drága az út – vettem vissza a szót.

− Nem olyan veszélyes az! – legyintett a lelkészné. – Különben apám, aki kereskedő, minden nyáron ideküld egy kisebb vitorláshajót áruért, biztosan megengedné, hogy egyszer maga is felszálljon.

Hogy, hogy nem, következő nyáron potyautasként a Kis Laura fedélzetén találtam magam Feröer felé, zsebemben tíz koronával.

Így jutottam fel oda Északra. Aztán természetesen a hvalbai parókián szálltam meg, és meglátogattam Vágarban a lelkészné szüleit, a két öreg kereskedőt. Erről is sokat lehetne mesélni, de maradjunk csak a temetésnél.

Nem kaptam semmiféle meghívót, és sejtelmem sem volt, hogy egyáltalán temetés lesz a Porkeri névre hallgató falucskában, a Vágsfjørður mentén, amikor egyik nap kölcsöncsónakon kieveztem a fjordba. Amint partot értem, láttam, hogy hosszú sorban emberek vánszorognak egy magaslatról a keskeny út felé, és hamar rájöttem, hogy gyászmenet az. Nem sokkal később zsoltárok ütötték meg a fülemet: hatan vagy nyolcan vezették a tömeget, és mindvégig fennhangon énekeltek.

Szemmel láthatóan az egész falu elkísérte a halottat végső nyugvóhelyére. Minthogy felém tartottak, nem tehettem mást, sapkával a kezemben álldogáltam, mígnem mindenki elhaladt előttem, majd csatlakoztam hozzájuk, és együtt poroszkáltunk tovább a tőzegtetős kis fatemplomhoz.

Nem sokkal azelőtt, hogy a kőkerítéssel körbevont templomkert sírnak tűnő fűcsomóihoz értünk, udvariasan mellém lépett egy különös, kék csíkos sapkát szorongató férfi, és azt mondta:

− Hallottuk, hogy lelkésztanonc. Ha már nincs itt egy lelkész sem, nem mondana a halott fölött néhány szót maga?

Felettébb meglepett a kérdés, de gondolkodás nélkül igent mondtam, majd megtudtam, kit kísérünk: egy asszonyt, aki a férjén kívül tíz gyermeket hagyott hátra.

Odabenn festetlen falak és szószék fogadott minket, karzat híján pedig fel lehetett látni egyenesen a tetőig; nehéz lett volna megmondani, hogy templomban vagyunk. A hajót valamiféle faragvány választotta el a kórustól és az apró, egyszerű oltártól. Volt ott még néhány oszlop, viharban és rossz időben a templom támasza – évekkel később magam is láthattam, hogy valóban jó szolgálatot tesznek.

Nemsokára az egész sereglet leült, és mivel itt a padok sűrűbben álltak, mint bárhol másutt, senki sem maradt hely nélkül.

Meg kell hogy mondjam, szorongató érzés fogta el a szívem, amikor mindenünnen várakozó tekintetek szegeződtek rám. Felkaptam egy zsoltároskönyvet az oltárról, és az egyik leghosszabb temetési énekhez lapoztam. Míg a hívek énekelték, számomra ismeretlen, régimódinak ható dallammal, leültem a mózesszékre imádkozni és átgondolni, mit is mondjak azután. Ekkor akadt meg a szemem a zsoltároskönyvben a „Vigasztaló szavak” címen, és végül innen választottam szöveghelyet: „Mert a mi országunk mennyekben van, honnét a megváltó Úr Jézus Krisztust is várjuk; Ki elváltoztatja a mi nyomorúságos testünket, hogy hasonló legyen az Ő dicsőséges testéhez, amaz Ő hatalmas munkája szerint, mely által maga alá is vethet mindeneket”, majd hozzátettem, amit buzgó imámra Isten a számba adott.

Amikor kijöttünk a templomból, patakokban ömlött az eső. A nyitott sírhoz mentünk, földbe eresztettük a koporsót, és elénekeltünk még egy zsoltárt, majd a gyászmenet megvárta, míg betemetik a csupán néhány rőf mély gödröt, és visszateszik a tetejére a korábban gondosan lehámozott és felgöngyölt tőzegréteget. Került még a sírra néhány kő, hogy a viharos szél tönkre ne tegye. Ezek után a gyászoló férj az apró fűcsomóhoz lépett, és jajveszékelve ráborult. Amikor elvezették, a gyermekei következtek, majd egy-egy rokon és barát mormolt el néma imát a sír fölött. Csak ezután kezdett oszlani a nagy sereglet.

Felmerül a kérdés: hol volt a helyi lelkész, és létezhetik egyáltalán temetés lelkész nélkül? Úgy tűnik, Feröeren, ahol egy-egy egyházközséghez hat, nyolc, vagy akár még több templomos falu is tartozik, melyeket olykor magas hegyek és tátongó völgyek választanak el; nagyon is. Az ember úgy segít magán, ahogyan tud. Eltemeti a halottait saját maga, és csak a hantvetéssel várja meg a lelkészt. És hogy hogyan szórja rá a lelkész a földet az akár több hónapja betemetett koporsóra? Hát úgy, hogy valami botszerűséget, például seprűnyelet is szokás ledugni a földbe, egészen a koporsóig, amit aztán hantvetéskor kihúznak, és a nyomába föld kerül.

1

Helena falnak vetett háttal mered a szülei ágya felé. Sírás és jajveszékelés tölti be a szobát. Az anyja fekszik az ágyban, mellette apró gyermek. Újszülött. Mindketten mozdulatlanok. Helena várja, hogy az anyja felnézzen. Hogy mosolyogva ránézzen, ahogyan szokott, és azt mondja, megérkezett a csöppség. Megígérte, hogy ő veheti majd kézbe először. Helena egész nap ki-be járkált a szobából, de egy idő után nem bírt ébren maradni, hiába zengett minden az anyja nyögéseitől és keserves üvöltésétől.

Mostanra viszont kivilágosodott, és abbamaradt az üvöltés. Amíg Helena szendergett, azt álmodta, hogy a ház előtt áll az udvaron, és az anyja a távolból integet neki. Álmában utánakiabált, hogy várja meg, de amikor futni próbált volna, nem bírt megmozdulni, a heves forgolódásban pedig felébredt. Aztán sírást hallott, felkelt, és most itt áll a falnál.

Az apjára néz, aki kővé dermedten bámul maga elé; aztán az ágy körül síró nyolc testvérére. A két legidősebb nővére a karján ringatja a két legkisebb húgát. Egyedül Kathrina nincs itt. Elment a szomszéd faluba segíteni Gertrud nénikéjüknek, aki szintén nemrég szült.

De miért sírnak ennyire? Megszületett a kicsi. Örülniük kellene. Helena közelebb lép az ágyhoz. Különös érzése van. Rettegés fogja el, de nem tudja, miért. Félhomály borul a szobára. A takarót nagy, vörös foltok tarkítják. Megfogja az anyja kezét.

– Anya. Anya. Ébredj fel!

Nem történik semmi. Az anyja mozdulatlanul fekszik. És a csecsemő is. Vajon kisfiú vagy kislány? Megkérdezi az apját, de nem kap választ. Az egyik nővére odasúgja neki, hogy lány. Helena a lehunyt szemű anyjára és kishúgára néz. Alszanak. De most már igazán felébredhetnének.

– Anya! Anya! – szólongatja egyre hangosabban.

Lebénítja a félelem. A többiek egyre keservesebben sírnak. Helena kilencéves, és még sosem találkozott a halállal. Most ő is sírva fakad. Megrázza az anyját, és rákiabál. Jó hangosan, de hiába. Addig kiabál, amíg Annika át nem öleli és ki nem vezeti az udvarra. Ellenkezik, amennyire tud, de a nővére szorosan magához húzza, és odasúgja neki, hogy az anyjuk felment Istenhez.

Helena annyira megdöbben, hogy sírni is elfelejt.

– Istenhez? Oda nem mehetett. Hiszen itt fekszik bent.

– Meghalt – válaszolja Annika.

– Meghalt? – Helena beleszédül a gondolatba. – Akkor most mi lesz velünk?

Annika is sírva fakad.

– Nem tudom, drága. Nem tudom.

2

Kathrina a szomszéd faluba ment, hogy segítsen Gertrud nénikéjüknek, aki gyermekágyban fekszik a frissen született kisfiával. Jóhannes, a ház ura, a tengeren van.

A kicsi nagyon aranyos. Amikor felsír, Kathrina bemegy érte a hálószobába:

– Most egy kicsit elviszem.

– Köszönöm, drága. Egy angyal vagy. Olyan ügyesen bánsz a kicsikkel.

Kathrina elmosolyodik, és kimegy a konyhába. Megszagolja a karján ülő apróság illatos fejét. Olyan puha. Ahogy ott áll, álmodozni kezd. Egyszer majd neki is lesz saját háza és gyerekei. Persze nem most, még csak tizenhat éves. És előbb meg kell találnia a megfelelő férfit is. A kisfiú az arcát nézi, majd a melle felé fordítja a fejét.

– Nem, kicsi – mosolyog rá −, innen nem kapsz semmit.

– Mi ez a nagy jókedv odakinn? – kíváncsiskodik a szobából Gertrud.

Halálosan unja az egy helyben fekvést, és hiába érzi magát remekül, azt mondják, feküdnie kell. Legalább egy hétig mozdulatlanul, szorosra húzott övben, hogy minden szépen visszakerüljön a helyére.

– Semmi, csak azt hiszem, megint éhes. Legszívesebben engem is felfalna.

– A végén gurulni fog – állapítja meg Gertrud a fejét rázva, de aztán átveszi a kicsit, és a mellére teszi. – Szerencse, hogy van elég tejem.

Kathrina megfeji a tehenet, reggelit visz Gertrudnak, elrendezi a gyerekeket, és már készítheti is elő az ebédet. Ez Gertrud negyedik gyereke. A többi kint játszik az udvaron. A legnagyobb hat-, az ikrek háromévesek, szóval akad bőven tennivaló, de Kathrinának nincs ellenére a munka. Hozzászokott otthon. Hiányoznak neki a szülei és a testvérei, ettől függetlenül örül, hogy Gertrudnál lehet. Kipróbálhatja magát, és ennyi idősen már szolgálatba is állhat majd valakinél, hacsak az anyjának nem lesz rá égető szüksége, bár ez nem valószínű, mert vannak elegen testvérek. Azért reméli, hogy nem küldik túl messzire.

Rothasztott hal lesz az ebéd. Felvágja a halat, megpucolja a héjában főtt krumplit, és tányérokra teszi. Először Gertrudnak viszi be az adagját.

– Igazi kincs vagy – mondja Gertrud.

– Semmiség az egész – válaszolja Kathrina.

A nagynénje nincs még harminc, olyan, mintha barátnők lennének.

Kathrina kilép az udvarra, hogy behívja a gyerekeket enni, és közben úgy látja, valaki felfelé kaptat a dombon. Kezével eltakarja a napot, hogy jobban lássa, ki az. Egy nő. Kathrina beviszi a gyerekeket, és enni ad nekik. Aztán visszamegy az udvarra, és a közeledő alakot figyeli. Tényleg Elsebeth volna az, az otthoni szomszédasszonyuk? De mégis mit keresne itt?

Elsebeth egyenesen felé tart. Nem köszön, csak lopva rápillant, és bemegy Gertrudhoz. Kathrina követi, de Elsebeth becsapja az orra előtt az ajtót. Halk beszéd hallatszik ki a hálószobából, majd kiáltás, és mintha valaki sírna. Aztán csend.

Elsebeth kijön, és nyitva hagyja maga után az ajtót.

– Gyere, hazamegyünk – mondja Kathrinának.

– Haza? De miért? Mi történt? És mi lesz itt a gyerekekkel?

Értetlenül néz Elsebethre, de amikor nem kap választ, gyorsan összepakolja a kevés holmiját, és már indulnak is. Kathrina egyszer még visszanéz, és látja, hogy Gertrud felkelt.

– Elsebeth, mi történt? Miért kell hazamennem?

Elsebeth nem válaszol, csak némán szorosabbra húzza a sötét kendőjét, aztán az utcán baktatva időnként elénekel egy-egy szomorú dán dalt vagy zsoltárt. Elsebeth, aki mindig olyan derűs és jókedvű.

Kathrina azon gondolkodik, mi történhetett. Talán valamelyik testvérével van valami. Vagy az anyjuk terhességével. A tizenegyedik gyermekét várja. De már túl öreg a szüléshez. Remélhetőleg ez lesz az utolsó kisbabája. De még van valamennyi a várandósságából. Vagy talán a nagyanyjával vagy a nagyapjával történt valami. Mind együtt laknak. A nagyszülők a ház egyik végében, Kathrináék a másikban. Mindenesetre biztos, hogy valami borzasztó történt, hogyha Elsebeth ilyen szótlan. Kathrina már-már a legrosszabbra készül.

Megizzad a nagy sietségben, mégsem elég meleg a teste. Akárhányszor a leszegett tekintetű Elsebethre néz, görcsbe rándul a gyomra.

Nyár van. Tűz a nap, mezei madarak éneke tölti be a levegőt. A legtöbb fióka már tud repülni. Olyan szép a kilátás, hogy Kathrina egészen belefeledkezik. Lehajol az illatozó hangásban, és szed néhányat a hamarosan beérő bogyókból. Elsebethet is megkínálja, aki csak a fejét rázza. Kathrina egyedül eszi meg az egész marék bogyót, de nem ízlik neki úgy, mint máskor szokott.

Talál egy négylevelű lóherét, leszedi, és óvatosan a melle közé teszi.

„Ha a rejtett népet távol tartja, talán más rossz dolgoktól is megvéd” – gondolja magában.

Egyre közelednek a faluhoz. A temetőnél Kathrina észreveszi, hogy nyitva áll egy sír, pedig Elsebeth nem említette, hogy bárki meghalt volna. Megragadja a karját, és erélyesen rászól:

– Most akkor szépen megmondod, mi történt, hallod?

De Elsebeth csak annyit válaszol halkan, könnybe lábadt szemmel:

– Nem mondhatom.

A dombon felfelé Kathrina olyan nehezen kap levegőt, hogy muszáj leülnie.

Otthon a kisírt szemű testvérei fogadják. A kicsik a nagyszülőkbe csimpaszkodnak. Megindul felé az apjuk, kézen fogja, és bevezeti a nappaliba. Ő is sír. Kathrinának zsibbad az arca a félelemtől. Gondolkodni sem tud.

A nappali közepén nyitott koporsó áll. Nagyon meleg van a szobában, besüt a nap, és fülledt a levegő. Legszívesebben átaludná, ami most jön. Elmenekülne. Kitörné az ablakot, hogy kapjon levegőt.

– Kathrinám. Anya meghalt. És a kishúgod is.

Akadozva buknak ki a szavak az apja száján.

Kathrina körül hirtelen megáll a világ. Kiszökik a fejéből a vér, majdnem elájul. Két kézzel az apjába kapaszkodik, nehogy elessen. Aztán felnéz.

Ott fekszik előtte az anyja a koporsóban, halálos nyugalomban, sápadtan, és mosolyog, mint aki megszabadult minden fájdalmától.

– De hát hogyan? – suttogja Kathrina.

– Sokáig küzdött, aztán máshogy alakultak a dolgok – mondja az apja nyugodt hangon, és megtörli a szemét. – Itt volt érte a csónak, hogy kórházba vigyék, de mire beértek a hordággyal, feladta.

Kathrina elengedi az apja kezét, és óvatosan a koporsóhoz lép. Egy darabig a benne fekvőket nézi, majd csókot nyom az arcukra. Összerezzen, amikor érzi, mindketten milyen hidegek. Az apja azt mondja, kislány a kicsi. Gyönyörű. Helenára hasonlít. Az anyja karjába tették a koporsóban.

– Anya. Drága anyukám – suttogja Kathrina. – Mindig itt voltál nekünk. Mi lesz velünk nélküled?

Nem tud sírni, megfagyott legbelül. Minden olyan valószerűtlennek tűnik. De az anyja biztosan mindjárt felébred, és minden a régi lesz. Nem tudja, hogyan viselkedjen. Az apja is csak árnyéka önmagának. Felduzzadt a szeme a sok sírástól.

Kathrina a koporsónál marad, és leül a mellette lévő sámlira. Az apja visszamegy a konyhába, de korábban ő is biztosan ott üldögélt. Ő, aki olyan szépen bánt a feleségével, és mindig kikérte a véleményét. Mihez fog kezdeni nélküle? Mihez fogunk mi mind kezdeni nélküle? Kathrina csak ül, hintázik a sámlin, de nem jön a sírás. Felkel, és megfogja az anyja összekulcsolt kezét. Így áll ott egy darabig, majd az ablakhoz lép, hogy kinézzen a nyárba, ahol a felhők a nyílt tenger felé úsznak, és árnyékot húznak maguk után. Figyeli, ahogy a napsugarak aranyba mártják a vizet. Mennyi szépség! Legszívesebben el sem mozdulna onnan. De aztán kénytelen visszafordulni és szembenézni a szomorú valósággal. Vet még egy pillantást a koporsóban fekvőkre, és próbálja felfogni a borzalmat; hiába. Aztán kimegy a többiekhez.

3

Nem lehet megmaradni odabenn. Mennyi ember! Mennyi sírás-rívás! Helena nem bírja. Kimegy az udvarra, a ház mellett csörgedező kis patakhoz, és leül a partján lévő nagy kőre. Az az ő köve. Úgy szereti azt a patakot. Szeret belegázolni, pisztrángot fogni belőle, vagy csak hallgatni a csobogását. Amikor esténként az ágyból fülel, a messzi távolba képzeli magát, olyan helyekre, amikről a nagyapja szokott mesélni neki. Ahol mindig süt a nap, vadon élnek az állatok, és gyönyörű, színes tollú madarak repkednek a fák között.

Fiatal korában nagyapa bejárta a világot, rengeteg mindent látott. Egyszer majd ő is utazni fog. Egyszer, amikor felnő. Akkor majd vesz magának szép ruhát. És könyveket. Nagyapa is onnan szedi a sok történetet és dalt. Persze még csak kilencéves, úgyhogy erre még jócskán várnia kell. Férjhez menni mindenesetre nem fog. Mert aki férjhez megy, annak sok gyereke születik, és az nem jó, mert bele lehet halni.

Lekászálódik a kőről, és a patakpartra hasal. Belemeríti az arcát a vízbe. Kellemesen hűvös. Jólesik az égő szemének. Amikor újra felkel, elröppen előtte egy szép lepke, és leül mellé a kőre. Piros pöttyös, fekete szárnya van. Sosem látott még ilyen szép lepkét. A nagyapja azt mondta, sok ilyen van a nagyvilágban, a szivárvány összes színében. Egy ujjal óvatosan végigsimít rajta, mire a lepke összeérinti papírvékony szárnyait.

Nyílik az ajtó, és hozzák a koporsót, amiben az anyja és a kishúga fekszik. Helena hosszasan figyelte az apró arcot, ami állítólag annyira hasonlít rá. Azt kívánta, bárcsak ő is a mennyországban lehetne az anyjával és a húgával, nem pedig itt. De amikor rátették a fedelet a koporsóra, elbizonytalanodott. Ott olyan sötét van. Talán jobb, hogy a kishúga az anyjával ment, legalább nincs egyedül. De hogyan lehet az anyja egyszerre itt és a mennyben is? Meg kell kérdeznie tőle. Vagyis nem, tőle már nem tud kérdezni. Mert most elmegy, és soha többet nem jön vissza.

Újra sírva fakad.

Az emberek megindulnak kifelé. Legelöl néhányan énekelnek, aztán jönnek, akik a koporsót cipelik, és végül mindenki más.

Vajon, ha most ülve marad, nem történik meg, ami egyébként történne? Úgy fél. Hogyan hagyhatta itt őket az anyja? Hogyan halhatott meg? Nem érti. Minden olyan rossz.

Csak akkor kel fel, amikor Kathrina kézen fogja.

– Gyere, Helena. Menjünk.

Hosszasan ballagnak a dombon lefelé. Helena meglát néhány virágot a falu határában, ahová máskor is szedni jár. A nagyapja megtanította neki a nevüket. A boglárka a kedvence, de abból most nincs. Lát viszont gólyaorrat, réti kakukkszegfűt és gyapjúsást. Azok is szépek. Kilép a gyászmenetből virágot szedni, mire Kathrina utánanyúl, és rászól, hogy jöjjön csak vissza, de ő úgy tesz, mint aki nem hallja, csak szedi a virágot, és amikor összegyűjtött egy kis csokorra valót, feláll, és a nővérére néz.

– Anyának szedem.

Sietnek, hogy utolérjék a többieket, aztán a templomnál észrevesznek egy idegen férfit, aki sapkáját gyűrögetve az út szélén áll. Símun odalép hozzá, vált vele néhány szót, majd ők is bemennek a templomba. Az idegen előremegy a kórusba, ahol a lelkipásztor szokott állni, de nincs rajta palást. Egyáltalán nem hasonlít lelkipásztorra.

Aztán énekelnek. Helena ismét sírva fakad. Igyekszik uralkodni magán, de egyre csak potyognak a könnyei. Kathrina megfogja a kezét. Így egy kicsit jobb. A férfi hosszan beszél, Helena egy szavát sem érti. Aztán megint énekelnek, miközben a férfi végig Kathrinát nézi.

Amikor végre vége az egésznek, kimennek a templomkertbe. A férfi újra beszél, aztán földet lapátolnak a sírba.

Helena összerezzen a kavicsok kopogásától, ahogyan föld kerül a koporsóra, amiben az anyja és a kishúga nyugszik. Amikor megtelik a gödör, visszateszik rá a tőzegréteget, és a tetejére néhány nagyobb követ.

Legszívesebben toporzékolna, de nem mer, az apja viszont nem fojtja el a bánatát: a tőzegre veti magát, és jajveszékelve szólongatja a feleségét. Helena csukott szemmel Kathrinába kapaszkodik. Kimerítette a sírás. A másik kezével a kis csokrot szorongatja. Hangosan ver a szíve, az eső pedig úgy zuhog közben, mintha dézsából öntenék. Csuromvíz a lába. Cuppog a sárban, amikor felemeli. Először az egyiket, aztán a másikat. Újra és újra.

Aztán vége. Kathrina azt mondja, most a sírra teheti a virágokat. Óvatosan a tőzegre fekteti őket, és próbál nem belegondolni, hogy az anyja és a kishúga a sötétben fekszik odalenn. Inkább Jézus mellé képzeli őket. Ahol a nagyanyja szerint minden olyan szép és jó. Meg fényes. Viszont, ha az anyja ott van fenn, akkor nem is látja ezeket a virágokat. Helena megint sírva fakad, de Kathrina kézen fogja, és az idegen férfihoz vezeti, akinek megköszöni a beszédet. Helena szerint nem volt azon semmi köszönni való, de látja, hogy a férfi elvörösödik, amikor Kathrinára néz.

Aztán hazamennek.

4

Az idegen egy ideje a kórusban ül, félig a fafaragvány mögé bújva. Amikor vége az első zsoltárnak, feláll, és beszélni kezd. De vajon miről? Kathrina alig érti az érdes dán szavakat. „Nyomorúságos” és „dicsőséges test” – ennyit sikerül kivennie. Nem nagyon illik az alkalomhoz. Kathrina elkalandozik, és ahelyett, hogy hallgatná, csak nézi.

Más, mint az itteni fiatal férfiak. Magas, a bőre napbarnított, és sötét nadrág van rajta mellénnyel; alatta gyűrött, felül kigombolt, kék csíkos ing; a nyakában kis, piros kendő; és egy kiszolgált, foltozott könyökű, barna kabát. Komoly arcot vág, a korához képest talán túl komolyat. Elvégre lelkész lesz. Sötét a haja és szanaszét áll, mert folyton beletúr. Úgy tűnik, izgul: meg-megbotlik a nyelve, és egy kicsit dadog is. Hosszú ujjaival szinte belekapaszkodik a fekete könyvbe, amiből olvas, két ujjal pedig időnként benyúl a piros kendője alá. Talán szorítja a nyakát. Valaki azt mondta, egyelőre nem igazi lelkész, mert még nem avatták fel, de tanultnak tanult.

Kathrina már majdnem elfelejti, hol is van, amikor észreveszi, hogy a férfi a mondandója végére ért, és felcsendül az utolsó zsoltár. Hirtelen mintha a szívébe markolna egy kéz: az anyjuk rengetegszer énekelte nekik ezt a zsoltárt esténként. Nagyon szerette hallgatni. Olyan szép hangja volt.

– Maradj velem, mert mindjárt este van – éneklik.

Kathrina nem tud tovább uralkodni magán, hiába próbál erős maradni a kistestvérei miatt.

– Anya! – bugyog elő belőle a bánat.

Kinyújtja a kezét, és a festetlen koporsóra teszi.

– Anya!

Lehunyja a szemét, és könnyek csorognak végig az arcán.

– … Föld árnya fut, menny fénye megjelen: Halálban is Te légy, Uram, velem.

– Istenem… – akarna imádkozni, de nem tudja, mit kérjen.

Amikor vége a zsoltárnak, újra felnéz, és látja, hogy az idegen őt nézi. Egyenesen bámulja. Szégyenteljesen viselkedett volna? Letörli a könnyeit, és érzi, hogy elvörösödik. A férfi elkapja a fejét.

Az a piros kendő nem ideillő. Itt nem volna helye semmilyen élénk színnek. Semminek, ami életet és derűt sugall.

A hívek felkelnek, és kiviszik a koporsót. Szakad az eső. Furcsa is lenne, ha nem esne, gondolja Kathrina. Sír a világ. Sír az ég. Ők is sírnak.

Pedig hamarosan jön a szénagyűjtés. Addigra remélhetőleg kiszárad a föld; begyűjteni való akad bőven. Szinte a bőre alatt érzi az esőt. De hogyan gondolhat ilyenkor a bálázásra? Olyan szép nyaruk volt, csupa napsütés és remény, erre most…

A sír mellett állnak. Helena nem akarja elengedni a kezét. Szegény kislány. Szegény mindenki. Kathrina teljesen átfagyott. Egész testében remeg. A nagyszülei felé néz, akik mindig ott voltak neki. Hirtelen borzasztó öregnek látja őket, ahogyan összekapaszkodnak. Vajon hamarosan őket is elveszíti? Nem. Abba bele sem mer gondolni.

Szörnyülködve figyeli, hogy az apja a sírra roskad, és egyre csak jajveszékel. Ő, akinek most a legfőbb támasznak kellene lennie.

– Ne menj el, drágám! – zokogja a férfi. – Hát mi lesz velünk? Mi lesz így velünk?

Arcát a frissen leterített tőzegnek nyomja.

Kathrina odamenne hozzá, de nem engedelmeskedik a lába. Aztán látja, hogy Niels Jacob és Símun az apja hóna alá nyúl és elvezeti.

Felcsendül az utolsó zsoltár. Idekinn máshogy szól. Hamiskás. Ha lenne szél, elvinné magával, de ma nem fúj. Csak az eső kopogása kíséri az énekszót.

A közeli rokonokon kívül szép lassan mindenki hazamegy. Kathrina látja, hogy az idegen egy kicsit odébb megáll. Mint aki nem tudja eldönteni, menjen-e, vagy maradjon. Levette a nyakából a piros kendőt, és zsebre tette; kilóg a csücske. Kathrina körülnéz. Az apja elment, és a testvérei is. Valakinek meg kellene köszönnie, hogy beszélt az anyjáról. Egy kicsit tétovázik, majd végül odamegy hozzá. Helena még mindig szorítja a kezét.

5

Végére értek az első zsoltárnak: Adjatok hálákat az Úrnak.

Moe a sok versszaka miatt választotta. Ez az egyik leghosszabb az egész zsoltároskönyvben. Neki pedig idő kell, hogy átgondolja, mit mondjon. Ez lesz az első temetési beszéde, és tudja, hogy az ilyesmi életre szóló élmény.

Szegényes, fekete ruhába öltözött emberek töltik meg a kis templomot. Szomorúak. A zsoltár is szomorkás. Moénak nem ismerős a dallam, talán ők költötték. Mindenesetre teli torokból énekelnek, és jól elnyújtják a szavakat. Vagyis van ideje gondolkodni.

Ahogy hallgatja őket, arra jut, hogy van az énekükben valami különös. Valami megható. Valami áradóan ősi és örök. Mint az Úr szegényes kis házát körbevevő természet.

Az első padsorra téved a tekintete, a hozzátartozókra. Már hallott róluk a férfitól, aki megkérte, hogy beszéljen a temetésen. A megözvegyült férjet nézi, aki egyedül maradt a tíz gyerekkel. Magába roskadva ül. Szinte kővé dermedt, csak a keze mozog, ahogyan a kék csíkos sapkáját gyűrögeti.

A szülei is ott ülnek, komor arccal, némán. Beivódott a gyász a ráncaikba és a hajlott hátukba. Aligha ez az első csapás, amit rájuk mért az élet. Közrefognak a kisebb gyerekek közül kettőt; a legkisebbeket otthon hagyhatták. Szívbe markoló látvány, ahogy a gyerekek sírnak: a kisebbek teli torokból, a nagyobbak halkan.

Igyekszik arc nélküli tömegként tekinteni a templomban ülőkre, nehogy elérzékenyüljön. Szorítja a nyakát a kendő, de addig nem bújhat ki belőle, amíg mindenki őt figyeli.

Imával kezd, és amikor felnéz, az első padsorban ülő egyik fiatal lányra pillant. Szép és lágy az arca, barna szemében bánat feketéllik. Sötét haja vastag copfba van fonva, hosszan elterül a hátán. A padsor szélén ül. Nem sír.

Moe elfelejti, mit akart mondani, és időbe telik újra összeszednie magát, hogy el tudja kezdeni a prédikációt.

Pál apostol filippiekhez írt leveléből idéz:

– Mert a mi országunk mennyekben van.

Ezek a szavak jutottak az eszébe, amikor Istenhez imádkozott, hogy segítsen neki szöveghelyet találni az alkalomra.

Befejezi a prédikációt, és megkönnyebbülten felsóhajt. Túl van a nehezén. Amíg a hívek énekelnek, akad ideje megfigyelni a vele szemben ülőket.

A sötét szemű lány sápadt, de nyugalmat áraszt magából. Az utolsó zsoltár közben kinyújtja a kezét, ültében az anyja koporsójára teszi, majd lehajtott fővel és lehunyt szemmel hallgatja a többiek énekét.

Mellette egy kislány ül, sírástól eltorzult arccal. Vörös a szeme, a tekintete fátyolos. Szipog, mire a nővére kezébe veszi a kis kezét, és tartja, amíg meg nem nyugszik.

Moe hirtelen gombócot érez a torkában; felvillan előtte a gyerekkora. Az anyjára gondol, aki mindig ott volt neki, akármilyen gyakran szorult is a segítségére az apja szigora miatt. Sokszor ő volt a megmentő angyal.

A lány felnéz, találkozik a tekintetük. Csupa könny az arca. Moe csak akkor veszi észre, hogy bámulja, amikor a lány zavarában elkapja a fejét, és lesüti a szemét.

Aztán vége. A koporsóvivők felemelik az asszony és a csecsemő koporsóját, és elindulnak vele a templomkertbe. Szép lassan kiürül a templom. Az énekesek a menet élén baktatnak a sírhoz.

Zuhog az eső, amitől csak még szomorkásabb a nap.

Moe a koporsó fölé hajolva imádkozik, majd a Miatyánkkal zárja a temetést. Hantot nem vethet, mert még nem felavatott lelkész, de az első három lapát föld tompa zuhanását hallva mormogni kezdi, ami ilyenkor mindig elhangzik:

– Porból vétettél. Porrá kell lenned. Porból is támadsz fel.

Végleges, kőbe vésett szavak ezek a gyásznép számára.

Érdeklődve figyeli, ahogyan leszúrják a koporsóhoz a botot, amit a lelkész távollétében szokás használni, aztán betemetik a sírt, kigöngyölik a tőzeget, és visszateszik a tetejére. Amikor majd a lelkész erre jár, kiveszik a botot, és feltöltik a helyét földdel.

Ahogyan ott áll, kavarognak a fejében a gondolatok. A sok tudás. Ami néha a kelleténél jobban nyugtalanítja. Három lapát föld, három szó: teremtés, halál és feltámadás. Tudja, hogy a szokás még a kereszténység előtti időkből származik. Hogy az emberek már akkor is hármasságban gondolkodtak: az élet előtti létben, az életben magában és a lélek különválásában a testtől.

És a középkorban sem a halotthoz beszéltek, amíg földet hintettek rá, hanem Istenhez: „A földből alkottál engem, és testbe öltöztettél, én Megváltóm és Uram, támassz fel engem az utolsó napon.”

De Moe természetesen a modern értelmezéshez tartja magát, miszerint a hantvetés elsősorban a mindenható Teremtőbe vetett hit jelképe, másodsorban az élet dicsérete, hiába leszünk újra porrá, és harmadsorban reményt fejez ki, hogy Jézus Krisztus feltámadása által egyszer mi magunk is részesei lehetünk a feltámadásnak.

Egy lelkésznek hatalmas elméleti tudásra van szüksége, és az még csak az alap, amire az ehhez hasonló pillanatokból építkezhet, hogy aztán általuk kiteljesedjen a tetteiben.

Moét kiszakítja a gondolataiból a gyászoló férj, ahogyan zokogva a sírra veti magát. Egy darabig nem történik semmi. Mindenki csak áll a nyomorúságos látvány előtt, mígnem két férfi kilép a gyásznépből, felsegíti és elvezeti az özvegyet, aki alig tud járni bánatában.

Aztán megindulnak a gyerekek, a közeli rokonok és a gyásznép többi tagja, szép sorban megérintik a sírt, majd szétszélednek.

Moe távolabbról figyeli az eseményeket. Kívülállóként. Megfordul a fejében, hogy beszélnie kellene a hozzátartozókkal, vigasztalnia őket, de nem viszi rá a lélek. Helyette csak áll tétlenül, és feleslegesnek érzi magát.

Amikor induláshoz készülődve megfordul, a fiatal lány ott áll előtte. Épphogy a mellkasáig ér, és továbbra is a kishúga kezét fogja. Megint jól megnézi magának. Olyan különleges az arca.

– Szeretném megköszönni, hogy elvállalta az anyánk temetési beszédét – mondja a lány döcögősen dánul, és kezet nyújt Moénak.

Hideg a keze, Moe pedig gondolkodás nélkül két kézzel nyúl utána, hogy megmelegítse. Ahogyan a lányra néz, látja, hogy már nem olyan sötét a szeme, mint a templom félhomályában volt. Sőt, szinte aranylik. Valamit megmozgat benne.

– Örülök, hogy segíthettem ebben a nehéz helyzetben – válaszolja komolyan.

– Viszontlátására – köszön el tőle a lány, visszahúzza a kezét, sarkon fordul, és a többiek után ered.

Moe mozdulatlanul nézi, ahogyan a kishúga szökdel, ő pedig egyenes háttal halad mellette.

– Fordulj meg! Fordulj meg még egyszer, és nézz ide, hogy integethessek – motyogja magában Moe, de a lány nem néz vissza.

Követi őket a tekintetével, míg el nem tűnnek az egyik falu végi hosszú ház ajtajában.

Aztán visszamegy a csónakjához, és gondolataiba merülve hazaevez.

6

Kathrina úgy érzi, az anyjuk halála után sűrű köd ereszkedett rájuk. Nem tudja, hogyan jutottak ki belőle élve. A gyászból. Az örömtelenségből. És az apjuk az erőtlenségből. Most tűnik fel neki igazán, az anyjuk mennyit dolgozott. Nem érti, eddig hogyhogy nem vette észre. Olyan természetes volt, hogy mindig ott van, amikor szükség van rá.

Nagyszülők nélkül nagyon nehéz helyzetbe kerültek volna így, hogy egyszer csak eltűnt az anyjuk. Volt, nincs. A legkisebbek eleinte kérdezgették, hová ment, aztán egy idő után abbahagyták. De nem felejtették el. Az anyjuk láthatatlanul ugyan, de mindig velük volt, csak átköltözött a gondolataikba.

Az élet viszont ment tovább. A kisebb gyerekek folytatták az iskolát, a nagyobbak dolgozni jártak, és kezdett minden visszatérni a megszokott kerékvágásba. Szerencsére akadt munka a szigeten.

Kathrina a konyhaablakból látja, hogy a szomszéd gyerekek odakinn bújócskáznak.

– Ecc, pecc, kimehetsz, holnapután bejöhetsz, cérnára, cinegére, ugorj, cica, az egérre, huss! – szűrődik be a vidám hancúrozás.

Elkalandoznak a gondolatai mosogatás közben: mintha csak tegnap lett volna, hogy ő is kint szaladgált a többiekkel a langyos, fehér nyári estéken és ezeket a játékokat játszotta. Télen pedig odút ástak maguknak a hóba, hógolyóztak, meg hóangyalt készítettek, és amikor felálltak, vigyázni kellett, nehogy rálépjenek valamelyik angyal ruhájára. De szánkóztak is; nevetgéltek és sikongattak a hosszú lejtőn lefelé. Azok a régi szép idők! Csupa gondtalanság, jókedv és biztonság.

Végül neki jutott a feladat, hogy otthon maradjon. Megtett minden tőle telhetőt. Vezette a háztartást, és foglalkozott a legkisebb testvéreivel. Csinálta, amit korábban az anyja. Nap nap után. Jött az ősz, aztán az első tavasz ebben az új életben. Próbálta volna valahogyan keretbe foglalni az éveket, de csak elsuhantak mellette. Ami történt, a többiekkel történt.