{{epub_watermark}}

Köszönjük a vásárlásodat a Szerző és a Kiadó nevében is! Vásárlásoddal te is támogattad, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható gyerek- és ifjúsági könyvek választéka egyre szélesebb legyen. További e-könyvekért és a gyerekirodalom legszélesebb választékáért keresd fel bátran máskor is webboltunkat!

ISBN 978-615-115-030-6
ISSN 2560-2888 (Nyomtatott kiadás)

Szöveg © Tamás Zsuzsa, 2024
Borító © Radnóti Blanka, 2024
Kiadás © Pagony Kiadó Kft., 2024
Sorozatterv: Baranyai (b) András
Felelős kiadó: Demény Eszter és Ürögdi András
Felelős szerkesztő: Kovács Eszter
Szerkesztette: Rét Viktória
Műszaki vezető: Pais Andrea
Tördelő: Zsarnóczky Renáta
Elektronikus könyv: Győri Borbála

www.pagony.hu
www.facebook.com/pagony
kiado@pagony.hu

Felhasznált betűtípusok:
PT Serif – SIL Open Font Licence
Caveat Brush – SIL Open Font Licence
Mulish – SIL Open Font Licence

1. fejezet

Vannak szeptemberi napok, amelyek nem teketóriáznak, igyekeznek érthetően és ellentmondást nem tűrően a tudtodra adni: vége a nyárnak, kiskomám! Hiába tervezted úgy, hogy az évnyitóra még a kedvenc nyári ruháidban mész be az iskolába, egyszer csak olyan hideg lesz, hogy fáznál rövidnadrágban. A kedvenc pólód helyén pedig már ott díszeleg a kivasalt fehér inged, amibe érdekes módon alig férsz bele, pedig az évzárón még jó volt. Na, éppen így járt Leó is, amikor életében először felsősként, ötödik a osztályosként indult az iskolába.

Aztán persze van, hogy megenyhül a jó öreg szeptember, és olyan ragyogó napsütést bocsát a földre, hogy mindenkinek jobb kedve lesz tőle. Ilyen volt az a szeptemberi nap is, amikor Leó és az egész ötödik a elindult, hogy meglátogassa Leó nagybátyját. Hú, ez így elég furán hangzik. Persze nem Leó nagybátyjához mentek. Vagyis de. Na jó, inkább hallgassuk meg, mit mondott Viola néni indulás előtt!

Viola néni összecsapta a két tenyerét, és azt mondta:

– Idefigyeljen az ötödik a! Ma, ahogyan megbeszéltük, Leó és a nagybátyja jóvoltából elmegyünk, és meglátogatjuk az oroszlánokat. Megnézzük a Lánchíd négy oroszlánját szemtől szemben, bizony! Történelmi pillanat ez, gyerekek, mert a Lánchíd oroszlánjaival nem lehet ám csak úgy találkozni. Igaz, Leó?

Leó csak bólintott, tudta, hogy a felnőttek néha olyat kérdeznek, amire nem várnak igazi választ.

– Mert hol vannak az oroszlánok úgy általában? – folytatta a szónoklatot Viola néni.

– A helyükön! – nyögte be Roland.

– Így van, pontosan, a helyükön – bólogatott Viola néni. – És mi éppen ezt várjuk tőlük, hogy legyenek csak ott, a helyükön, és őrizzék nekünk a hidat.

– Helyedre! Maradsz! – viccelődött Roland, mintha csak a kutyájához szólt volna. Roland kutyája nagy volt, majdnem akkora, mint egy oroszlán, és igazából mindenki félt tőle, amikor reggel elkísérte Rolandot az iskolába. Szabolcs és a többiek most mégis készségesen röhögtek Roland vezényszavain.

– Bizony, Roland, éppen azt várjuk az oroszlánoktól, hogy maradjanak a helyükön, még ha nem is beszélünk velük ilyen tiszteletlenül – lépett Roland felé Viola néni. – És én úgy tudom, hogy ezernyolcszázötvenkettő óta eddig csupán kétszer kerültek le a talapzatukról. De ezt majd Leó nagybátyja, aki kőszobrász-restaurátor, és aki most az oroszlánok restaurálásán, vagyis javításán, helyreállításán dolgozik, biztosan elmeséli.

Leó ismét bólintott. Igen, Balázs majd biztosan mesél az oroszlánokról. Végül is azért mennek oda.

Szóval az a kedd egy napsütéses szeptemberi nap volt, és mindenkinek jobb kedve lett, mint amilyen az iskola első napjaiban volt. Ez persze különbözőképpen jutott kifejezésre: Viola néni a szokásosnál is derűsebben mosolygott, pedig Viola néninek szinte mindig meglepően kedves mosoly bujkált a szája sarkában. Leó örült is nagyon, hogy ő lett az osztályfőnökük. A lányok, Bauer Virág és a többiek nevetgélve beszélgettek, és még Rolandékkal sem vesztek össze, pedig Roland jókedve úgy nyilvánult meg, hogy folyton megpróbálta kigáncsolni Szabit, mintha egy láthatatlan focilabdát akarna kicselezni a lába közül. Csetlésük-botlásuk persze állandó fennakadást okozott, Szabi hol nekiesett az előtte haladó Virágnak és Laurának, hol a mögöttük lépkedőknek kellett hirtelen megtorpanniuk.

Leónak is jobb kedve volt, egy rövid időre szinte megfeledkezett arról, ami a szívét nyomta. Örömmel mondanám, hogy ez egy átlagos nap, pláne hogy egy olyan, amikor igazából nem történik semmi. Mindenki tudja, hogy a legjobb történetek úgy kezdődnek, hogy elbeszélőjük hangoztatja: ez egy annyira közönséges hétköznap, hogy a légy is elalszik röptében, esetleg beleszédül egy ásító kutya szájába, de ennél nagyobb esemény tényleg nem történik és nem is várható. Nos, szívesen ecsetelném én is, mennyire nem rí ki ez a nap a hétköznapok sorából, de hát a vak is látja, hogy kirí: az ötödik a boldogan elhagyja az iskola épületét, elmarad legalább három tanórájuk, köztük egy matematika, és mindenkit megszédít a szinte nyári napsütés.

De hogy Leó számára miért olyan különleges ez a nap? Nem azért, mert épp a nagybátyja restaurátor-műhelye felé veszik útjukat. Igaz, hogy ez sem egy éppen átlagos dolog – a többieknek. Leónak viszont nincs benne semmi különös. Ő gyakran tölti a délutánjait Balázzsal. Neki Szegedi Balázs nem a híres kőszobrász-restaurátor, csak a nagybátyja, a műhelye pedig nem a titkos műhely, ahol a Lánchíd oroszlánjait restaurálják, csak a műhely, és ha Leó mégsem beszél róla senkinek, az legfőképp azért van, mert nincs kinek beszélnie róla.

Még harmadikban éppenséggel lett volna: akkor Roland volt a legjobb barátja. Aztán negyedikben valami megváltozott, Rolandot mintha kicserélték volna, és év végére teljesen egyértelmű volt, hogy a nyáron nem fogják keresni egymást. Most, év elején Leó titokban kicsit még reménykedett, hogy Roland talán újra a régi a lesz, de nem: folyton Szabival lógott, és volt benne valami vad és félelmetes, akkor is, ha éppen nem acsarkodott. Mint a kutyájában.

Leó egyébként nem félt Blackie-től. Még látta benne azt a kicsi fekete szőrgombócot, a gombszemével és a nedves nózijával, ami hajdan volt, amikor Roland megkapta. Harmadikba jártak, Roland apukájának új munkahelye lett, többet kellett külföldre utaznia, és kárpótlásként hozta Rolandnak a kiskutyát, hogy ne érezze magát olyan nagyon egyedül. Azóta Blackie-ből egy hatalmas, izmos húsköteg lett, reggelente komótosan lépdelt Roland mellett óriási fekete mancsain, az iskolába igyekvő gyerekek pedig nagy ívben kikerülték. Mostanában a legjobb volt Rolandot is elkerülni.

Erre most épp alig volt lehetőség, mert Roland fel s alá futkosott, és puff, épp nekiment Leónak is. Ha mindez máskor történt volna, Leó talán taszít egyet Rolandon, vagy legalább mond neki valamit, de most nagyon máshol jártak a gondolatai, és Roland becsapódása után legszívesebben elsírta volna magát. Leó ugyanis éppen az apukájára gondolt, akit aznap, szeptember tizenharmadikán meg fognak műteni. Azon gondolkozott, tényleg szerencsétlen szám-e a tizenhárom, vagy ez csak akkor számít, ha péntek tizenharmadika van. Meg hogy rendben, a babona szerint szerencsétlenséget hoz, ha átmegy előtted egy fekete macska, de mi van, ha találkozol négy kővé dermedt nagymacskával? Nyilván nincs semmi. Nem először látja majd őket.

És akkor puff.

Viola néni gyorsan közbelépett.

– Roland, ne rohangálj! Leó, te pedig gyere ide mellém, segíteni! A metró után te fogsz minket kalauzolni!

Leó hálás volt, hogy Viola néni nem csinált nagyobb ügyet a koccanásból, mégis kimentette a kínos helyzetből. Roland mintha kicsit még irigyelte is volna érte.

2. fejezet

Abban a pillanatban, amikor Szegedi Balázs az órájára nézett, és arra gondolt, hogy Leóéknak mindjárt meg kell érkezniük, kopogást hallott a műhely ajtaján, majd valaki, a nagyobb nyomaték kedvéért, kedvesen hozzá is tette:

– Kopp-kopp!

Ez utóbbi természetesen Viola néni volt. Sőt igazából az előbbi is, hiszen ő kopogott be a műhely ajtaján.

– Jó napot kívánok – mondta a kedves hang, vagyis Viola néni.

Viola néni óvatosan bekukkantott az ajtón, aztán be is lépett, nyomában a huszonhárom fős ötödik a-val.

– Jó napot – viszonozta a köszönést Balázs. – Elnézést, hogy… – és bizonyára azt akarta mondani, hogy „koszos a kezem”, legalábbis a mozdulatból, ahogyan a tenyerét egy rongyba törölgette, erre lehetett következtetni, de a mondatot nem volt alkalma befejezni.

– Jóóó-naaa-pooot-kííí-vááá-noook! – bődült közbe az osztály.

– Szevasztok – köszönt Szegedi Balázs. – Helló, Leó! – köszöntötte külön az unokaöccsét is.

Roland, aki év eleje óta egy szót sem szólt Leóhoz, most énekelni kezdett, először mély, azután magas hangon:

– Helló, Leó! Helló, Leó!

Leó emlékezett a délutánra, amikor Roland apjával, aki amúgy a reklámszakmában dolgozik, bármit is jelentsen ez, régi reklámokat néztek a YouTube-on. Akkor viccesnek tűnt a fagyireklám az oroszlánnal. Most meg nem tűnt annak.

Balázs megveregette Leó vállát, aztán Viola néni felé fordult.

– Kezdjük elölről! Jó napot, elnézést, piszkos a kezem, de hadd mutatkozzam be: Leó nagybátyja vagyok, Szegedi Balázs.

– Én pedig Leó osztályfőnöke vagyok, Váradi Viola. Viola… néni.

Szegedi Balázsnak úgy tűnt, Viola néni a „nénit” egy furcsa kis grimasz kíséretében tette hozzá a bemutatkozáshoz. Ügyetlenül kezet fogtak.

– Nagyon izgalmas volt idetalálni! – mondta lelkesen Viola néni. – Az a vasúti híd! Az a kis titkos kanyar a Vasmacska étterem után! Igazán eldugott helyen van ez a műhely. Még szerencse, hogy Leó olyan ügyesen kalauzolt minket! – Viola néni körülnézett. – Jaj, és nagyon izgalmas itt lenni is! – tapsikolt gyermeki örömmel. – Hű, mekkorák ezek az oroszlánok!

Bizony az oroszlánok nagyok voltak, és Viola néni most úgy csodálkozott rájuk, mintha nem éppen ő figyelmeztette volna a gyerekeket, milyen ritka dolog szemtől szemben látni őket. Szegedi Balázs pedig mintha nem számított volna rá, hogy az egész osztályból a tanárnő lesz a leglelkesebb.

– Nos, igen… – köszörülte meg a torkát. – Akkor tehát bemutatom az oroszlánokat. Hiszen ezért jöttek. Ezek ketten itt, akik szemmel láthatóan jobb állapotban vannak – mutatott két fehérebb oroszlánra –, a pestiek.

– Miért vannak jobb állapotban? – tette fel a logikus kérdést Viola néni.

– Mert korábban érkeztek – adta meg a logikus választ Szegedi Balázs. – Már többet dolgoztunk rajtuk. Azok pedig, akik egyelőre sötétebbek – mutatott két sárgásabb oroszlánra –, a budaiak. Velük később kezdünk el dolgozni. Még várjuk is egy speciális anyagvizsgálat eredményét.

– Milyen anyagból vannak az oroszlánok? – kérdezte Viola néni olyan hangosan, mintha egy nagyothallóval beszélne. Szegedi Balázs természetesen nem volt nagyothalló, csak Viola néni így próbálta meg az osztály tudtára adni, hogy az itt elhangzó információk rájuk is tartoznak. – Úgy értem, ez milyen kő? – tette hozzá normál hangerővel.

Szegedi Balázs kezdett belemelegedni az előadásba, egy kicsit ő is hangosabban beszélt a kelleténél.

– Ó, nagyon jó és releváns a kérdés. Törtfehér mészkő, ami színeződhet. Íme, látszik is… No de hát a válasz: sóskúti mészkő!

Viola nénit váratlanul fellelkesítette a kőszobrász-restaurátor szakszerű válasza.

– Hát ez fantasztikus! – mondta lenyűgözve.

– Igen, elég érdekes – bólogatott szerényen Szegedi Balázs. – Azt gondolnánk, a mészkő nem igazán időtálló…

– Nem, nem az! – vágott közbe Viola néni. – Hát nem hallotta?

Roland ebben a pillanatban felrúgott egy üres vödröt, ami nagy zörögve-csörömpölve gurult másfél métert.

– Nem hallok semmit – szögezte le Szegedi Balázs. – Mármint, az előbb. Nem hallottam.

Viola néni, Szegedi Balázs nem kis riadalmára, az oroszlánok felé fordulva motyogni kezdett, bólogatott is hozzá, és a kezét is ütemesen mozgatta.

– Pampapampampamm-papapampapampamm…

Szemmel láthatóan nagyon elmerült valamiben.

– Tényleg nem hallotta? Mintha versben beszélt volna! „Törtfehérmészkő, ami színeződhet.” Mintha szapphói strófa lett volna! Jaj, már nem tudom felidézni az egészet! De a vége, az egy adoniszi sor! „Sóskuti mészkő.” Legalábbis ha így mondjuk, rövid u-val – tette hozzá, és még kuncogott is.

A restaurátort ez a verstani felfedezés teljesen felkészületlenül érte. Jobbnak is látta ott folytatni, ahol abbahagyta.

– Nos, visszatérve a szobrok anyagára: ez egy szarmata korú mészkő, amelynek a színe, mint említettem, idővel változhat…

Roland, aki csodával határos módon nem süketült meg a fémvödör felrúgása után, vagy ha igen, csak átmenetileg szenvedett halláskárosodást, a „szarmata” szót azonnal meghallotta.

– Höhö! Szarmata! – röhécselt olyan elégedetten, mintha ő maga eszelt volna ki valami igazán elmés kis tréfát.