Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2023 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99146-021-3

ISBN e-book: 978-3-99146-022-0

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép és illusztrációk: Tresch Attila

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

Ajánlás

Fiamnak, Márknak, és lányaimnak, Jázminnak és Nikolnak küldöm ezt a könyvet sok szeretettel azokra a napokra, ha már nem leszek mellettetek. Bízom benne, hogy hasznos útmutatást találtok benne, ha eltévelyednétek az úton. Tudom, hogy általa bármikor eltaláltok hozzám.

Bízom bennetek,

Apa

Bevezető

Húszéves koromban úgy éreztem, hogy verseket szeretnék írni. Nekiláttam, de néhány után úgy gondoltam, hogy még élettapasztalatokat akarok gyűjteni, mielőtt folytatom. Elhatároztam, hogy félreteszem költői és írói vágyaimat, és majd úgy ötvenéves korom felé újra előveszem. Mindig is tudtam, hogy egy nap megírom ezt a könyvet.

Hiszem, hogy az élet két legcsodálatosabb tevékenysége a tanítás és a gyógyítás. Mivel a spirituális könyvek képesek ötvözni ezt a kettőt, ezért választottam ezt a csodálatos műfajt.

Mivel egy nagyon komplex rendszer feltárása e könyvben felvállalt küldetésem, arra kérem az olvasót, hogy legyen türelemmel. Az egyes fejezetekben egy-egy kirakósdarabot fogok „csak” átnyújtani, de ígérem, a végére összeáll majd a kép egy értelmezhető, a gyakorlatban is jól használható egésszé. Könyvem sorainak végére egy könnyedén értelmezhető térképet kapunk ajándékba, amely egyértelmű útmutatást ad majd számunkra arról, hogy mit kell tennünk boldogságunk eléréséhez és fenntartásához.

A könyvben prózai részek és versek követik egymást. Ennek oka az, hogy egyszerre szólhassak az olvasó tudatához és a lelkéhez. Úgy szerkesztettem meg a könyvet, hogy 53 vers szerepeljen benne – pontosan annyi, ahány hétből áll egy év.

Buddhistának vallom magamat, de alkotásomban gyakran kitekintek a keresztény tanokra is. Teszem ezt két okból is. Olvasóimnak valószínűleg leginkább ezen a téren vannak ismeretei, illetve nagyon fontos és ma is használható, érdekes és értékes gondolatok vannak eltemetve benne.

Nem rendelkezem mély keresztény hittan-ismeretekkel, ezért csak remélni merem, hogy gondolataim, belső elmélyüléseim eredményei nem bántóak senki számára.

Bár fel-feltűnik az „Isten” szó az alkotásomban – amely alatt én mindig tág értelemben a világunkat mozgató törvényszerűségeket is értem –, végig maximálisan arra törekedtem, hogy írásom legyen annyira racionális, amennyire csak lehetséges.

Célom az volt, hogy segítségére legyek az eltévelyedetteknek, akik nem találják az utat saját boldogságukhoz és szabadságukhoz.

A könyv megírásának minden sora hatalmas öröm volt számomra. Nagyon izgalmas és felemelő érzés volt értelmes dolgokon gondolkodni.

Felmerült bennem, hogy név nélkül vagy álnéven jelenjen meg alkotásom, mert biztosítani akartam önmagam számára, hogy célom tiszta. Ezt végül elvetettem, két ok miatt. Fontosnak tartom, hogy kapcsolatba léphessen velem az, aki szeretne. A másik ok az az álmom, hogy egy nap olyan iskolák jönnek létre, ahol a mindennapi élet valós problémáinak kezelésére is tanítják a fiatalokat. Örömmel lennék tanár az egyik ilyen intézményben.

Végezetül hadd hangsúlyozzak egy dolgot! Írásom egyetlen sora sem kinyilatkoztatás. Én azt írtam le, hogy szerintem mi zajlik le bennünk. Biztosan sok mindenben tévedek, amelyekért elnézést kérek mindenkitől. Bízom benne, hogy minden olvasó talál majd valami hasznosat és értékeset is a könyvben. Azon fáradoztam, hogy így legyen. Remélem, sikerült.

I. A kiindulópont

Az élet picit olyan, mintha kerékpároznánk: ha lassan megyünk, ugyan rácsodálkozhatunk lenyűgöző szépségeire, de könnyebben el is eshetünk. Az örömöket nem kapjuk ingyen, egy nap fájdalommal kell fizetnünk érte. Ilyenkor nyüszítünk, mint a kutyák. Nem csoda hát, hogy a többségünk a fékevesztett rohanást választja az érzései helyett. A munka átveszi a hatalmat, ahogy beszédünkben az „akarom”-ot a „kellene”. Életünk nem egy békében megélt csoda lesz többé, hanem elszenvedett kényszerek sorozata. Egy önként vállalt börtön, ahova mi zárjuk be magunkat. Furcsa ellentmondás, hogy döntéseink mélyén talán a haláltól és a pusztulástól való félelem áll, mégsem lassítunk, csak rohanunk végzetünk felé szakadatlan.

Miért teszi a többség mindezt? Egyáltalán, az ember érzelmileg tudatos lény? Ha megkérdeznének minket, hogy mire vágyunk, a többségünk talán azt felelné, hogy a boldogságra. Ám van-e a boldogságra pontos meghatározásunk? Nem lenne megdöbbentő, ha kiderülne, hogy nem is igazán tudjuk pontosan, hogy mi az? Ha választanunk kellene boldogság és szabadság között, melyiket választanánk?

Egy hétemeletes házat látok magam előtt. Az alsó három szinten borzasztó dolgok történnek, mégis úgy vélem, itt él az emberiség nagy része. Mi van a felső négy szinten, és ami a legfontosabb, hogyan lehet feljutni oda?

Erről fog szólni a könyv. Egy boldogságtérképet próbálok meg felrajzolni, amely valójában sokkal inkább szabadságtérkép.

Én is az alsó három szinten éltem, és még most is sokszor visszazuhanok oda. Ám voltam már odafent, és szeretnék mesélni nektek róla, miként jutottam oda, mit tapasztaltam, és hogyan látom most a világomat.

Kezdjük az első lépéssel, hogy honnan indultam sok évvel ezelőtt.

Az 1. vers címe: Őszi láng

Jössz szembe a sárga ködben

te pislákoló őszi láng,

és összetört forró álmok,

hideg kéz, hamu és szilánk.

Te vagy, ki fájdalom ellen

magad ástad ki sáncaid,

ki börtönödben viseled

emlékeid nyakláncait.

Megsirattad, mi elveszett,

s köszönöd, mit az élet meghagyott,

megkeményített, ahogy könnyed

nem lefolyt, csak rád fagyott.

Félsz már forró vágyat érezni,

család, munka neked a béke,

egyikből rohansz a másikba,

ők a stabilitás két szentélye.

Kezedben még lant van,

de csak suttognak a húrok,

síri csendben bujkálnak

a bókok s trubadúrok.

Nemrég oly tüzes érzelmek,

most alig egynéhány szikra,

testeden bárhova tekintve,

mindenütt csak nyugvó szikla.

A család minden számodra,

érte önmagadat árultad,

tetted, mit kell, s cserébe

a szerelmet elárultad.

Mi régen izzó pezsgő volt,

ma már csak aludttej,

a szenvedély benned

gyermekeidtől aludt el.

Mi egykor férfi és nő volt,

most csak apu és anyu,

a keserű és édes

mára sós és savanyú.

Haverokkal sörözés,

bor és pálinka vagy konyak,

elégedett, alvó negyvenes,

délben eljött az alkonyat.

De kővé meredt testedet

mégis feszítik rések,

ahogy szivárognak felszínre

vágyak, álmok, érzések.

Hisz’ tudod, ha majd hóhér közeleg,

s ott leszel könnyben, vérben, térden,

egy igazi, forró csókban az élet

békét és értelmet nyer egészen.

Mégis feladtad egy részed,

aki tudod jól, hogy vagy,

oltáron feszül a tested,

s érzed, ahogy sorvad.

Ahogy telnek a napok,

szökik belőled a hő,

mosolyogsz és szeretsz,

de halkan vérzik a kő.

S néma éjszakán hallod,

ordít neked és nem örömből,

aki a szívedben rekedt,

s hogy felébredj, vadul dörömböl.

Tresch Attila, 2018.12.27

II. Az ébredés

Alszom. Álmomban mintha egy kék tenger mélyén lebegnék. Suttogást hallok. Érzem, hozzám beszél. Nem értem tisztán. Lágyan megölel, és elkezd felhozni a fényre. Rám mosolyog, majd hirtelen elenged. Felérek a felszínre, és levegőért kapkodok. Felébredtem. Lehet, hogy életemben először igazán? Nem tudom visszaidézni az arcát, csak azt, amit a végén kérdezett tőlem: „olyan sokszor leírtad már őket, de vajon mit üzennek neked a számok?”

Felültem. Jobbra fordultam. Feleségem látszólag édeset álmodott mellettem mozdulatlan. Hajnali három óra volt. Próbáltam visszaaludni, de nem ment. Ott zakatolt az agyamban valami, amely már felnyitotta érdeklődésemet, és éreztem, már nem tudom soha többet visszazárni. Megadtam magamat. Hagytam, hogy átjárja a teljes lényemet, és szinte öntudatlan azonnal feltettem magamban a következő kérdéseket:

- miért pont tíz számjegy?

- miért olyan az egyes számjegyek alakja, amilyen?

- miért ismétlődnek újra és újra?

- lehet, hogy bizonyos ciklusok – mint az élet törvénye – követik egymást, és az egyes számjegyek – mint egyfajta kötelező ösvény – megmutatják, hogy mi fog történni?

Tudtam, hogy ennek igen, így kell lennie. Nem lehet véletlen. Végtelenül izgalmas volt, ahogy egy felém elküldött, több mint ezer éves üzenet végre célba talált. Megtalált. Most éppen engem.

Éreztem, hogy ez az üzenet jószándékú, nem bántani akar, hanem megölelni. Áldás volt. Benne volt a múlt, a jelen és a jövő is. Meghatódtam. Korábban még sosem éreztem azt, hogy a tér és idő elférhet egyetlen pillanatban.

Úgy vetettem rá magamat a számokra, mint a kisgyermek a karácsonyi ajándékokra. Hallottam, ahogy a szívem – ez a csodás és végtelen dob – „táncba” hív. Zenéjével a csengőszót eszembe juttatva kért arra, hogy végre csomagoljam ki őket. Megadtam magamat neki, és halkan suttogtam: „egyes”.

„Mi a legszembetűnőbb jellegzetessége?” – tettem fel magamban a kérdést. Az, hogy hegyes. Mutat valamerre, mintha egy irányt jelölne ki. Nincs benne metszéspont, sem lágy kanyarok. Kemény és határozott, nagyon férfias. Bármi is, mint a szikla, áll a helyén rendíthetetlenül. Lehet, hogy egy kard vége, és egy hadvezér döntésére utal? Vagy egy fáklya, esetleg gyertya lángja, amely mutatja az utat az eltévelyedetteknek? Majd egy mély lélegzetet vettem és éreztem, hogy egy erő elhessegeti az előző gondolatokat és segít, hogy megértsem. Felszínre hozott egy újabb kérdést: – hát mivel foglalkozott az emberiség leginkább a bölcs kultúrák születésekor? A földműveléssel – válaszoltam rögtön. Akkor lehet, hogy a két vonal találkozása a lényeg? Beugrott az a hegyes fa eszköz, amelyet nagymamámék használtak ültetéshez. Megéreztem az igazságot és szinte felszisszentem, ahogy kiszakadt belőlem: „az egyes a mag”. Ebből indul ki minden, Ő a születés.

Vajon mit jelent a kettes? Gyönyörű szám. A lehajtott fej az alázatra utal. Kecses, behódoló jegy. Olyan, mint egy csapat, amely meghajol a vezér utasításai előtt és mindenben követi. A hullámos vége talán a vizet mutatja, amely csodálatosan képes felvenni mindennek az alakját. A tökéletes alkalmazkodást juttatta az eszembe. Na de ha az egyes a mag, akkor lehet, hogy a számok az élet, és így minden másnak is a körforgását mutatják? Mi lesz a magból, ha elültetjük és fejlődni kezd? Csíra. Úristen, de hiszen az pont így néz ki. Olyan, mint egy anya, amely a föld alatt csendben végzi a dolgát, és egy nap majd felszínre tör belőle az élet.

„Hármas” – mondtam ki magamban. Szép szimmetria van benne. Olyan izgalmas, játékos, gyermeki szám. Mintha az örömről szólna. Egy a tavaszban futkározó gyermeket képzeltem magam elé, aki egyszer itt van, egyszer ott, és közben azt üvölti: „nézd, apu!”. Semmi rendkívüli nem történik közben – vagy mégis? Mintha valaki a mozdulatlanból, az élettelenből – a föld alól – feljött volna a fényre, és élvezné a tavasz első napsugarait. Ha a játszótéren légi felvételt készítenénk, vagy a rovarok röppályáját vizsgálnánk, biztosan sok ilyen alakot kapnánk. Végtelen kanyarok látszólag céltalanul, mégis az egészet áthatja a játékosság és a boldogság. Olyan, mintha ünnepelne valamit. Mit is? Hiszem, hogy az első eredményeket. A csíra nincs többet a föld alatt, „világra” jött, és szétkürtöli a mindenségnek saját dicsőségét. Lehet, hogy a hármas a rügy?

A négyes – léptem tovább. Hihetetlenül izgalmas szám: van benne 45 fok, derékszög és egymást keresztező vonalak is, amely csak a hetesben van még. Olyan az egész, mint egy asztalosműhelyben készülő csapolás. Azonnal beugrottak a templomos lovagok és a szabadkőművesség, amelyek szimbólumai (körző, derékszög) talán ugyanazon múltból merítettek. Szinte hallottam a lázas munkát, ahogy a dolgos emberek építik a lakásukat, otthonukat, amelynek még csak a fele van kész. A számot tükrözve egy házszerű építményt kapunk, vagy még inkább egy fát. Lehet, hogy a szám a növekedésre utal, arra, ahogy a rügyből hajtás lesz, és kiteljesedik a természet?

Az öt következik. Meglepő módon szembe megy az uralkodó iránnyal. Nem balról jobbra, hanem jobbról balra indul, hirtelen irányt változtat, majd ezt fokozva – ha ez nem lenne még elég – kör alakot vesz fel. A kör végtelen irányt képvisel. Úgy tűnik, hogy nem szereti a szabályokat és a kialakult rendet. Olyan, mintha azt hirdetné: „semmi sem lesz pontosan úgy, ahogy szeretnéd. Én vagyok a váratlan, én vagyok a változás. Szabad akarok lenni, és te semmit sem tehetsz ellene”. Lehet, hogy a szám a váratlan és kiszámíthatatlan csapásra utal, amely jellemző módon lesújt ránk – mint egy forgószél –, és egy utolsó próbatétel elé állít minket, mielőtt célba érnénk? A filmekben már hozzászoktunk ehhez, mégis, a műveinkben vajon miért követjük ezt a mintázatot? Miért van szükségünk erre? Lehet, hogy érezzük, hogy a dolgok egyszerűen így működnek? A hajtásnak ki kell állni az aszály, a fagy vagy a kórokozók támadásait a „végső” győzelemhez.

Feleségem, mintha csak meghallotta volna gondolataimat, álmában váratlanul hasra fordult mellettem. Egy pillanatra kizökkentett utazásomból. Felemeltem a fejemet, ránéztem, és jól hallottam mély lélegzetvételeit. Örömmel töltött el, hogy itt van a közelemben. Visszafeküdtem, bár nem is igazán tudom, hogy hová. Az ágyamba vagy a mindenség óceánjába, majd folytattam utamat a számok nyomát követve. Halkan kimondtam: „hat”. Valahogy ösztönösen éreztem, hogy itt valami rendkívüli dolognak kell történnie, hiszen a ciklusnak a másik középső száma. Megtanultam már, hogy a közép valahogy mindig kiemelkedik a két végponthoz képest. Na, de a hat miben is rendkívüli? Van egy kerek, körülhatárolt rész, benne egy ahhoz kapcsolódó szárral. Nem olyan az egész, mint egy gyümölcs, csak mintha a könnyebb, folytonos írás miatt a szár kikerült volna a szélére? Akkor a körülhatárolt rész lehet, hogy a termés maga? Igen, tudtam, hogy nem lehet más. Fáradtságos munkánk beérett. Célba értünk. Igen, nem értem, hanem értünk, mert éreztem, nem vagyok egyedül. Ott voltunk mi mindannyian, és így ott volt velem a sok ezer évi küzdelemből és szenvedésből táplálkozó közös megérkezés végtelen öröme. Egy könnycsepp csordult ki a szememből. Meghatódtam. Éreztem a nap fényét és erejét. A hamvas gyümölcsök ízét és a nyár meleg takaróját, amely rám feküdt. Maradni akartam még, és fürkészni a hegytetőről a végtelen tájat. Álljunk meg! – kérleltem. Nem is igazán tudtam, hogy kit, mégis éreztem, hogy nem lehet, mert valami gurított tovább, le a hegyről árnyékosabb vidékek felé…

Lelki utazásom autóján a „Hét” nevű településre hajtottam be. Első lépésben az jutott az eszembe, hogy a párkapcsolatokban erre az évre mondják, hogy viharos, és ilyenkor gyakoriak a szakítások. Lehet, hogy arra utal, mintha megállnánk egy pillanatra. Számot vetnénk a múlttal, és „kidobnánk” azokat a dolgokat, amelyek nem életünk fő céljának irányába mutatnak. Ah, hiszen pont így írjuk le a számot is. Balról jobbra húzunk egy vonalat (fő cél). A másik ágat, amely nem erre halad – picit visszafelé, ráadásul lefelé –, azt áthúzzuk, vagyis lemetsszük, mert arra nincs már szükségünk. A hét lenne az elmúlás első lépése, az ősz, amikor lehullajtjuk a leveleinket, hogy egy nap majd újra megújulhassunk? Ha ez így lenne, akkor a tíz számjegy arra hívja fel a figyelmet, hogy ez nem minden hetedik ciklusban, hanem minden tízes ciklus hetedik szakaszában történik meg.

Éreztem, hogy messze van már a napsütötte táj, és süppedek bele a hó-takarta természetbe. Nyakig betakaróztam és kimondtam: „nyolc”. Szép szimmetrikus szám. Olyan, mintha azt sugallná: mindegy hogy merre – felfelé vagy lefelé – mész, úgyis mindig visszatérsz oda, ahonnan indultál. Alakra egy csontot felidéző szám. Nincsen már rajta zamatos gyümölcshús, csak a keménység árad belőle, amely lehet, hogy a tél kopárságának közeledtét jelzi. Érdekes, hogy a matematikában a végtelent is így jelöljük, illetve oly sokszor kimondtuk már: „nekem nyolc”. Miért is? Lehet, hogy bölcsen tudjuk, hogy úgyis itt kötünk ki majd újra, hát teljesen felesleges aggódnunk?

Ugyan mi lényeges lehet még a tél kezdete és a következő ciklus tavasza között, amelynek rendkívül fontos üzenete lenne felénk? „Kilences” – hangzott a válasz. Két dolog jutott rögtön az eszembe. A hatosnak a tükörképe, amely az eredményt jelképezte. A másik, hogy úgy néz ki, mint egy visszatekintő alak. Lehet, hogy a bölcsességre utal, mint a küzdelem egyetlen maradandó ajándékára? Mind elindultunk, folyamatosan szenvedünk, és egy nap talán révbe érünk, de hiába minden, elkezdünk zuhanni és visszajutunk a kezdetekhez. Utunk során csak annyi maradhat nekünk, hogy élettapasztalattal gazdagodunk, és egy új, már magasztosabb látásmódon keresztül tekinthetünk rá elkerülhetetlen, de már általunk elfogadott sorsunkra? Talán. Én hittem, hiszem, hogy így van.

Vajon hol ér véget minden élet és utazás? Csakis az origóban, ott, ahol minden elkezdődött. Nulla. Kimondani is dermesztően nyomasztó, mert mintha azt mondanánk: „hulla”. Alakja egy római fogathajtás pályára emlékeztet, ahol körbe-körbe megyünk, de mindig visszatérünk a startkockához. Belegondoltam a szám matematikai tulajdonságaiba is, és nem volt kétség bennem. A nulla a halál.

Éreztem, hogy mindennek igaznak kell lennie, mégis újabb kérdés bukkant fel bennem, látszólag a semmiből. Hogyan lehet, hogy tíz számot használunk, mégis tizenkét hónapra osztjuk az évet? A napot is kétszer tizenkét órára bontjuk. A ciklus mégis csak elválaszthatatlan az időtől. Éreztem, hogy valahogy ellentmondás feszül a tíz és a tizenkettes számrendszer használata között. No, de várjunk csak! Nem lehet, hogy az ősi megfigyelés tízes bontású szakasza és a csillagászat egy nap ellentmondásba került egymással?

A szeptember szó jelentése hetedik (seven, sieben), az októberé nyolcadik (oktaéder), a novemberé kilencedik (nine, neun), és a decemberé tizedik (deka). Döntő bizonyítéka ez a tíz hónap egykori használatának. Arra utal az is, hogy valószínűleg a középső hónapokat nevezték el a legtekintélyesebb császáraikról, mint Julius Caesar és Augustus, amelyek most a hetedik és nyolcadik hónapok. Lehet, hogy a január és február a két legfiatalabb hónapunk? Ez megmagyarázná, hogy miért a február hónap hossza változik a csillagászati ciklus pontos követése céljából. Valószínűleg ez az oka.

Ha ez így van, akkor a január az 1 (mag, születés), február a 2 (csíra), március a 3 (rügy), április a 4 (hajtás), május az 5 (aszály, fagy, nehézségek). A június, július, augusztus a 6 (termés, gyümölcs). Szeptember a 7 (ősz), október a 8 (elmúlás kezdete), november a 9 (visszatekintés, mit tanultunk), és december a tíz (a vég).

Újabb kérdés szakadt ki belőlem: ha a növekedés az egyestől a hatosig tart, akkor utalnak-e erre a számok? Igaz-e az, ha a számokat kiegyenesítenénk és egymás mellé tennénk, akkor egyre hosszabb szakaszokat kapnánk? Rögtön tudtam a választ, hogy igen, igaz.

Hihetetlen érzés volt, ahogy rádöbbentem az egészre. Végig itt volt előttem. Százezerszer leírtam őket, mégsem láttam, éreztem a jelentésüket. Tudtam, ez ott és akkor megváltozott számomra mindörökre. Még hogy nem voltam vak? Elmosolyodtam.

Ha mindez így van, vajon vannak-e erre utaló nyomok a nyelvünkben, hiszen a nyelv az, amely leginkább őrzi a történelmünket és ősi bölcsességeinket.

Vajon, hogyan hívjuk a belőlünk váratlanul kitörő gondolatot?

„Ötlet” (5let) – mondtam.

Hogyan kérdezünk rá arra, hogy például a gyógyszer elmulasztotta-e a fejfájásunkat? A gyógyszer egy, kettő, három, négy, öt vagy a gyógyszer hat(6)-e? Megdöbbentő, ugye? Ez is igazolja, hogy a hat a célba érést, az eredményt jelenti.

Mi a pokol hívószáma? 666. Lehet, hogy arra utal, hogy nem lehet csak az élvezeteknek élni, hanem helyes csak az lehet, ha végigjárjuk az utat, azaz ha meg is küzdünk az eredményeinkért (egytől a hatig). Minden más tévútra vezet.

Hány évig élt Matuzsálem? 969. Ha meg akarnánk határozni a bölcsesség számát, valószínűleg a 96-ot mondanánk, hiszen arra utal, hogy az illető az élettapasztalat, a visszatekintés eredményeit használja fel. A harmadik szám – a kilences – főként ezt hangsúlyozza újra, illetve kellően öreggé teszi a bölcset ahhoz, hogy életkora alapján meghajoljunk vitathatatlan életlátása előtt.

A gyermeki mondókában a „nyolc, üres a polc” véletlen lenne? A polc nyilván a rím miatt van, na de miért pont üres?

A fejlődés a hatosig tart. Véletlen lenne, hogy a legelterjedtebb dobókocka 1-től 6-ig tartalmaz számokat?

A 2. vers címe: A számjegyek

A legősibb szimbólumok,

melyek táncot járnak velünk,

a forma és sorrend beszél,

de vajon mit súgnak nekünk?

Semmiből született csecsemő,

a sötétben fáklya és mag,

vezérünk, hited követjük,

egy: célunk és irányunk vagy.

Fejed lefelé hajtod,

így csillapítod a lázat,

törékeny gyermeki csíra,

kettes, te vagy az alázat.

Az első eredményt hozod el,

az örömünk a három,

csacsogó tavaszi kamasz

rügyet fakasztasz a fámon.

Majd elindul a fejlődés,

nőnek hajtások és ágak,

négyes, a kemény munka vagy,

izzadnak felnőtti vágyak.

Már közel a finom termés,

de ekkor fagy, aszály vagy köd,

szembe jössz velem, hogy taníts,

te vagy számomra az öt.

Megérett a fán a gyümölcs,

zamatos almát, szilvát ad,

boldog család gyermekkel,

nyári idillben fürdik a hat.

Középkorú ősz köszön,

gyorsan elrepül a meleg,

hetes, lemetszed, mi nem kell,

a levél lehullik veled.

Öreg, téli gyász rombol,

mi elpusztít mindent, gyomot,

nyolcassal visszatér a kezdet,

fekete hó fedi lábnyomod.

Lehet bármilyen célod,

arra az élet legyint,

csak a tanulás marad,

a kilences visszatekint.

Minden belőled születik,

az idő életet kaszál,

nulla, hazatérünk hozzád,

te vagy a sötét, a halál.

Utunk tűnhet egyenesnek,

de valójában görbe,

bármit építünk, pusztul,

forgunk hát körbe-körbe.

Tán sokkolhat e rossz hír,

vagy vigaszt nyújthat magunknak,

élhetsz már békében, vagy

hiszed, a számok hazudnak?

Szeressünk és imádkozzunk, hogy

Isten ne hagyjon cserben,

de az élet nem más, mint

remény a nagy számok ellen…

Tresch Attila 2020.12.27.

Már reggel volt ekkor. Hat óra múlott. Éreztem, hogy még egy dolgot meg kell „fejtenem”, de nem nagyon maradt életenergiám. Könyörögtem, hogy csak ezt az egy kérdést még hadd tegyem fel.

Sosem értettem, hogy mi a rejtély a huszonegyes szám mögött, pedig mintha folyamatosan ezt dobná az élet az arcunkba. Ha életmódot akarsz változtatni, akkor tedd ezt meg ezt huszonegy napig. A tibeti 5 jóga huszonegy ismétlést ír elő mind az öt gyakorlatnál. A 21. századot írjuk most. A híres kártyajáték is a huszonegy, pedig semmi a lapokból vagy szabályokból következő igazán ésszerű magyarázata ennek nincsen. Miért nem húsz vagy tizenkilenc? Hosszú ideje üzen ez valamit mindannyiunknak. Ott van a tavaszi napéjegyenlőség, amely március 21-re esik. A csillagászati tavasz első napja, az újjászületésünké. Végül állítólag megmérték az embereknek a halál előtti és utáni testtömegét, és ebből „megállapították”, hogy a lélek súlya huszonegy gramm.

Éreztem, végem van. Már csak arra volt erőm, hogy elcsukló hangon azt suttogjam: „huszonegy egyenlő háromszor hét, háromszor hét, háromszor hét”. Elaludtam…

III. A három

Hány és hány mese kezdődik a következőképpen: „volt egyszer egy szegény ember, és annak három fia”. Három. Újra és újra mindig minden vagy hét, vagy három. Miért éppen három? A kettő kevés, hogy valaminek hangsúlyt adjunk, de a négy már unalmas és sok? Lehet, hogy ennek is üzenete van? Az első fiú elbukik. A második is. Mindig csak a harmadik jár sikerrel. Hogyhogy? Ő a legkisebb. Miért éppen ő lenne a legokosabb és legügyesebb? Lássuk be, hogy ez nem feltétlenül logikus, hacsak nem lapul meg itt is egy mélyebb tartalom. Tudjuk, hogy mi?

III. 1. A belső monológ-megközelítés

Azt mondják, hogy aki beszél magában, az bolond. Meglepően mókás kijelentés, mert úgy értjük, hogy csakis az, aki ki is mondja a szavakat, holott valójában pont nem az a lényeg, hogy kimondjuk-e vagy sem. Márpedig nagyon ritka az, hogy valaki nem beszél magában. Világunk a belső zaj és a káosz korában él. A buddhizmus szeret mindent megszámolni, és állítólag egy átlagos embernek egy nap tizenhétezer gondolata van. Ez azt jelenti, hogy öt másodpercenként egy újabb. Hát ki is az őrült, vagy éppen ki is nem az? Fontos kérdés annak a megértése, hogy egyáltalán ilyenkor ki beszélget kivel. Ha az illetőt idegennek és nem saját magunknak hinnénk, vajon hogyan reagálnánk? Képzeljünk el valakit, aki megy mellettünk és be nem áll a szája. Soha nem hagyja abba, csak mondja és mondja. Folyton bírál és ítélkezik. Mindent mindenkinél jobban tud. Nos, ki ő? (Erről majd később lesz szó.)

Van, hogy nehéz döntési helyzetbe kerülünk, és megszólal valaki. Állítólag a lelkiismeretünk. Érezzük, hogy belső csata dúl, de vajon kik között? Ha az ember egyetlen egység, akkor minden helyzetben egyetlen nézőpontja kellene, hogy legyen. Hogyan lehetséges mégis, hogy valakik harcolnak bennünk?

Az „egészség” szó vajon mire utal? Ha egy leejtett és darabokra tört vázát újra összeillesztünk, akkor az egész lesz? Az egészség nem azt jelenti, hogy nincsenek darabokra hullott önálló részek, csak egy egyben lévő, önálló és homogén egység? Gondolom, igen. Ha bennünk valaki vitatkozik valakivel, akkor az az egészség ellentéte? Határozottan igen.

III. 2. A nyelv és a betűk-megközelítés

Az ember vizuális lény. Gondoljuk, hogy az írás keletkezésének hajnalán olyan jeleket használt, amelyeknek semmi köze nem volt annak valós jelentéséhez? Nem az tűnne észszerűnek, ha minden lényeges tartalmat egy képhez (betűhöz) és egy hanghoz rendelnénk? Ha egy tárgyat, fogalmat pontosan jellemezni tudunk, akkor ahhoz hozzárendelhetjük az ehhez a tulajdonságokhoz tartozó hangokat, betűket (kép), esetleg azok kölcsönös használatának komplexebb jelentését (több hang és betű). Figyelve a sorrendre, mint egyfajta hangsúlyra, képezhetjük le a szavainkat. Én így „csinálnám”. A legősibb szavaink, meggyőződésem, hogy őrzik ezt a logikát.

Mire utal például a „H” betű alakja? Nem arra, hogy összekötünk két dolgot? Lehetne-e a „Híd” jelentését szebb betűvel kezdeni, mint a „H”? A magyar nyelv fantasztikusan gyönyörű. Sok minden más mellett én emiatt is imádom, hogy ebbe az országba születtem.

III. 2. 1. Az „m”

A mantrázás egy olyan gyógyító eljárás, amikor bizonyos szavakat újra és újra ismétlünk, és ezzel adunk életenergiát bizonyos testi, lelki energiaközpontoknak. A hét legfontosabb ilyen energiapontnak (később lesz róla szó) a mantra-szavai: lam, vam, ram, jam, ham, ksham, aum. Állítólag a gyógyító eljárás a frekvenciákkal van kapcsolatban, és azokon keresztül fejtik ki áldásos hatásukat.

Nem különös, hogy mindben ott van két hang: az „m” és az „a”?

A legősibb és talán legelső szavaink – mint „mater”, „materia” (anya és anyag) – is pont ezekkel a hangokkal kezdődnek. A katolikus egyházban használt „ámen” is véletlen lenne?

Az „m” a magyar ABC-ben pont a huszonegyedik helyet foglalja el (miért is lenne máshol), az angolban pedig a 26 betűből az „n”-nel alkotják a két középső betűt.

Mindezek arra utalnak, hogy az „m” betűnek és hangnak kiemelkedően fontos szerepe van. Lehet, hogy a legelső hangunk az „m”? Ha ez így lenne, akkor bizonyosan minden tulajdonságának nagyon fontos jelentősége van.

Mit látunk, ha jól megnézzük az alakját?

Az írott „m” nem olyan, mintha három darab egyest írnánk le, amelyek egymáshoz kapcsolódnak. Mintha három dolog kéz a kézben járna. Már megint három.

Nem tartozik közvetlen a tárgyhoz, de a dolog érdekessége, hogy az ABC az „a”-val kezdődik, mintha az „a” jelentőségét ki akarná emelni. Lehet, hogy az első magánhangzó pedig az „a” volt? Az első férfi neve is „a”-val kezdődik: Adam (Ádám). Persze itt is itt az „m”.

III. 2.2. Az „N” és az „I”

A gondolatmenetünket folytatva az „m” mellett az angol ABC másik középső betűje az „n”.

Ennek biztos, hogy szintén fontos jelentősége van.

Nagyon sok nyelvben a tagadás szava „N”-nel kezdődik: no, not, nor, nyet, nein, ne, nem. Nézzük meg a betű alakját pontosan. Három vonalból áll. Olyan nekem, mint egy összedőlt épület. Mintha egy korábban szép görög oszlopsor pusztulására utalna. Nincs szabályos rendezőelv, hanem az egyik oszlop ledőlve a két másik között. Nem lehet, hogy az egészség, teljesség és egység hiányára utal? Véletlen lenne, hogy a nulla (angol nil) szintén „n”-nel kezdődik?

Mélyen hiszem, hogy a nyelv nagyon fontos üzeneteket hordoz. A magyar nyelvben a „Nem” ellentéte az „Igen”, azaz lehet, hogy az „N” párja az „I”? Nem lehet az „I”-ben ott van ugyanaz a három oszlop, csak egymás mögött, szép egységben? Nem lehet, hogy az „I” a teljességre utal, amikor a darabok egy összefüggő, egymásba olvadó egészet alkotnak?

Mi lenne az „I”gazság definíciója? Nem az, amikor különböző belső nézőpontok érzékelése azonos, azaz létezik a belső egység? Az ügyész, az ügyvéd és a bíró ugyanúgy látja a történéseket.

Lássuk be, hogy bizonyos esetekben beszélhetünk tényekről: valaki késett vagy sem, megjelent egy partin vagy sem.

Ám mi van azokkal a helyzetekkel, amikor két ember – mondjuk a férj és a feleség – beszélget, és az igazság már nem a tények, hanem az érzékelések azonosságán múlik? Ha pedig az nincs, akkor csak az egyik félnek lehet-e igaza?

Nézzünk meg egy ártalmatlan, de talán tipikus élethelyzetet az előzőek vizsgálatára.

A feleség arra gondol, hogy „segítsen már a férjem, és vigye ki a szemetet most”. Azt mondja a férjének: „ki kellene vinni a szemetet”. A férj ezt hallja, de úgy fordítja, hogy a „párom örülne neki, ha kivinném a szemetet. Rendben, persze, segítek. A film szünetében majd kiviszem”. Nézi tovább a tévét, de pár perc múlva a felesége a fejére olvassa: „Kértelek, hogy vidd ki a szemetet és mégsem vitted ki! Semmit sem segítesz!”

Nos, kinek van igaza? Valójában szerintem mindenkinek, mert a belső nézőpontokban nincs önellentmondás. Persze az életben az erősebbnek lesz sajnos, pont ezért is éli meg „igazságtalannak” ezt az elszenvedő fél.

Nem arra utal az „I”, hogy alapvetően létezik bennünk több nézőpont, és ha azok azonos módon látják a dolgokat, akkor minden rendben, jó úton járunk, mert az a mi érzékelésünk szempontjából igaz? Ha ez nincs meg, az probléma, mert akkor önellentmondás van. Valami ál és hamis, azaz „N”. Másképpen no, not, nor, nyet, nein, ne, nem. A váza ilyenkor több darabból áll.

Ha a rossz megtestesítője az „N”, amelynek az ellenpólusa az „I”, akkor a kettő betű alakja közötti különbség fontos üzenetet hordoz. Lehet, hogy azt, hogy nagyon fontos cél, hogy legyen meg az egység a három oszlop között, azaz a belső nézőpontok legyenek azonosak. Hiszem, hogy így van. Na, de kinek a nézőpontjai?

III. 3. Az eredendő bűn-megközelítés

Mi is a biblia talán legismertebb és bizonyosan az egyik legfontosabb története?

Ádám és Éva evett a tiltott gyümölcsből, ezért az Úr kiűzte őket a Paradicsomból. Van tehát Ádám, Éva és a Paradicsom, meg szerintem egy rejtvény is.

Mind számtalanszor éreztük már, hogy ott él bennünk egy nemes szív, egy velünk született jóság, amely elpusztíthatatlan és örök. Néha lelkiismeretnek hívjuk, máskor szeretetnek. Nem lehet, hogy ő a mélyen elbújt Paradicsom, amelyből kiűzték Ádámot és Évát? Nem lehet, hogy nincs is messze tőlünk, hanem mindig is oly közel maradt hozzánk?

Őt keressük folyton, ide akarunk eljutni újra. Sajnos kifelé nézünk, holott belül van a megoldás. Lehet, hogy az oly fontos hármas szám egyik eleme a mennyország, amely bennünk van elrejtve?

Szerintem igen. Hívjuk őt léleknek.

Ki lehet akkor a másik kettő?

Ádám és Éva.

Na de ki Ádám, és ki Éva?

Meggyőződésem, hogy Éva a test és Ádám a tudat. Igen, hiszem, hogy ez a rejtvény megoldása.

Miért kerültünk ki a Paradicsomból?

Mert ettünk egy fáról. Sokáig azt hittem, hogy a büntetést azért kaptuk, mert nem tartottuk be a szabályokat. Nos, nem így van. Azért kaptuk a büntetést, mert egy bizonyos fáról ettünk. Melyikről is?

A tudás fájáról.

Mit hozott az el nekünk?

A folyamatos okoskodást, versenyt és az EGO-t, amely életre kelt. Pandora szelencéje kinyílt, és már nem lehetett azt visszazárni. Fontos, hogy a kiűzés valójában nem büntetés, hanem egy tett egyenes következménye. Oh, mennyi ideig hittem azt, hogy a történet tanulsága az, hogy a szabályokat be kell tartani. Árnyékban éltem, amelyet egy fa vetített rám. Egy nap valahogy kisétáltam alóla, és most már látom őt. Most már tudom, hogy a mese kulcsmondata a „tudás” fája – vagy hívjuk „EGO” fájának? Őt nem szabadott volna életre kelteni, de most már késő.

Madách Imre Az embert tragédiája című műve csodálatosan mutatja be, hogy az ember hogyan támadja be bármely kor ideáit. Soha semmi nem jó és tökéletes. Élhetünk egyetlen emberért, a demokráciáért, az élvezetekért, a hitünkért, a szabadságunkért vagy a fejlődésért, nekünk semmi nem elég. Fura, hogy a tökéletesre nincs is az embernek definíciója, így evolúciós utunk során nem is valami óhajtott felé megyünk. Sokkal inkább valamitől el, újra és újra elpusztítva a jelen kor struktúráit és társadalmi építőköveit.

Mi tehát akkor a megoldás? Az egyén kövesse ezt a társadalmi utat? Tudjuk, hogy hova vezet, vagy nem hiszünk Madáchnak vagy a belső hangnak?

A szabadságunkhoz nem létezik más megoldás, mint megteremteni az egységet a test, a tudat és a lélek között. Másképpen: Ádám és Éva kézen fogva találjon rá újra a Paradicsomra, amely oly közel van hozzájuk.

Meggyőződésem, hogy az ember nem más, mint három összefonódott virágszál, három lélegző „én”, amely szövetsége a teljesség, az „I”, az „m”, az egészség és a szabadság.

Ameddig ez nem sikerül, három darabra törött vázák vagyunk sajnos már születésünktől fogva.

A darabokat csak mi tudjuk összeilleszteni.

Addig Éva és Ádám (a test és a tudat) kifelé tekintve kóborol egy nagy pusztaságban, kielégíthetetlen élvezeteket keresve, ahol nem találhatja meg azt a „fényt”, amely oly közel „dobog” hozzá.

Pedig a megoldás nem is olyan bonyolult, csak jó helyen kellene keresni…

A 3. vers címe: A teremtés

Koccintsanak betűim,

igyunk egyet a létre,

ember, fogadd el sorsod,

hogy nem hozhatsz semmit létre.

Oly nagyra tartod magadat,

de tudós teremthet-e értelmet,

és hiszed, nélküled e világ

nem ismeri a félelmet?

Alkothatunk-e teret, időt,

hozhatunk-e létre tavaszt,

napfényt, esőt, óceánt,

inkább fájdalmat és ravaszt.

Lehet, hogy másképp gondolod,

biztos létezik rá ármány,

de a könny, mosoly és humor

ám nem saját találmány.

Minden szabadnak születik,

mi végtelen utat jelenthet,

ezt csak korlátozni lehet,

ember csak börtönt teremthet.

Szobrász, festő csak megmutat,

de már létezett a szépség,

előttünk is itt volt mind,

ahogy a hang, színek és éhség.

Zenész, táncos felszínre hozza,

de velünk születik a vágy,

ahogy a csók és szerelem is,

melyben ég a hitvesi ágy.

Megfáradt test képes-e

nem az álmot szólítani,

tudhat-e az alvásnál

bármi jobban gyógyítani?

A szomjad nem olthatod mással,

muszáj, hogy igyál édes vizet,

bölcsességet nem adhatsz másnak,

s mondd: teremthetsz-e hitet?

S hogy miért írom le mindezt,

hogy felébresszelek a mából,

jól figyelj rám, testvérem,

Bábel-tornyot építesz fából.

Oh, balga, nem létrehozni,

hanem bizony megtalálni kell,

hát légy fáklya és keresd,

szorítsd, és ne engedd el!

Tresch Attila, 2021.05.01

IV. A hét

A három mellett a hét az a másik szám, amely szembejön, bármerre is megyünk. Hófehérke és a hét törpe; a hét mesterlövész; a hét krajcár; a hetedhét országon is túl, ahol a kurta farkú malac túr; a hét főbűn; a hét áldás; a hétfejű sárkány stb.

Isten hét nap alatt teremtette a földet, talán ennek az emlékét és tiszteletét őriznék ezek az elnevezések?

Ezt el tudnám fogadni. Ami viszont nagyon érdekes jelenség, az a hét, mint időegység. Itt valami nagyon nem stimmel. Egy év az pontosan addig tart, amíg a Föld megkerüli a Napot. Egy nap pontosan addig tart, amíg a Föld egyszer megfordul a saját tengelye körül. A hónapokról korábban volt szó. Hiszem, hogy a tízes számrendszerek határozták meg őket egykoron: tíz hónap, hónaponként háromszor tíz nap. Később kénytelenek voltak hozzáigazítani az évhez, ezért lett két új hónap, harmincegy napos hónapok, és egy rövidebb és olykor változóan hosszú február.

Ám honnan jön a hét, mint időegység? Független az egyes égitestek mozgásától. (Hold forgási ideje 27 nap.) A legérdekesebb mégis az, hogy nagyon mély gyökere, múltja van, és úgy tűnik, mégsem változott vagy idomult semmihez az idők során. A csillagászat fejlődése kihatással volt az időszámításunkra. A hét mégis egy olyan időegységnek tűnik, aminek nincs semmivel sem egyértelmű függőségi kapcsolata, ám töretlen és legmeghatározóbb egysége az életünknek. Vagy minden hónap vagy év hétfővel kezdődik? Nem. Úgy metszi át az idő homokját, mint egy uralkodó, amely előtt minden más hajbókol. Honnan ered ez az erő? Mi vívta ki ezt a tiszteletet? Mi a jelentése, amely előtt meghajoltunk talán a kezdetek óta? Tényleg pusztán annyi, hogy ez szerepel a Bibliában, vagy van másik ok is? Talán egy ősi bölcsesség az emberiség hajnalából?

IV. 1. Az őselemek

Platón ott állt a tengerparton és feltette magában azt a kérdést, hogy mik azok az erők, tulajdonságok, amelyek minden anyagban megtalálhatóak. Úgy tapasztalta, hogy az anyagokat meg lehet gyújtani, azaz égnek. Így ott kell, hogy legyen minden anyagban a tűz. Igen ám, de az égés közben láthatóan távozik valami, amelyet levegőnek nevezett el. Azt tapasztalta, hogy nincs olyan tűz, amelynél ne maradna vissza valami. A fennmaradó anyagnak a föld elnevezést adta. A negyedik elem – amelyet nem tudott meggyújtani – pedig a víz lett, amely oly uralkodóan ölelte körül a megannyi kis görög szigetet.

Az őselemekkel kapcsolatos elképzelés a keleti kultúrákban is alapvető jelentőségű. Én találkoztam vele az Ájurvéda és a buddhizmus tanulmányozása során is.

Ha megfigyeljük szokásainkat, észrevettük már, hogy szeretünk leülni a földre vagy a fűbe, vagy kimenni a természetbe? Ugye imádjuk nézni a tengert, a tüzet és a csillagos éjszakát? Úgy tűnik, ez minden emberben és élőlényben közös. Nem olyan, mintha a bennünk lévő négy őselem szövetsége lenne az élet, és ha őket látjuk, mintha picit hazamennénk?

A dolog másik érdekessége számomra, hogy négy őselemre jutott Platón, nem ötre vagy többre, hiszen vannak elméletek, amelyek megkülönböztetik az étert, fát vagy aranyat is, mint őselemeket.

A négyes szám valahogy mindig a teljesség és az egyensúly száma volt. Megfigyeltük már, hogy aki szereti a szimmetriát, öntudatlanul négyzeteket vagy téglalapokat rajzol, sosem háromszögeket vagy kört? Ezeknek az alakzatoknak négy csúcsuk és négy oldaluk van, és legkönnyebben le tudjuk fedni velük a síkot. Képzeljünk el egy lakberendezési feladatot csak kerek tárgyakkal! Kihívás lenne, ugye?

Ha a sík háromdimenziós, akkor valahogy nekem az lenne logikus, hogy az autóknak három kerekük legyen, de négy van. Az ágynak, asztalnak, széknek négy lába, és ez biztosítja a tényleges egyensúlyt. Négy végtagunk van nekünk is, embereknek. Véletlen lenne, hogy a francia és magyar kártyában is négy-négy szín van, és nem három vagy öt? Ráadásul úgy tudom, nincs olyan terület a Földön, ahol négynél több évszak lenne. Nekünk, magyaroknak ebben is szerencsénk van, hogy ilyen sokarcú, időjárásban „gazdag” vidéken élünk.

Végül gondolatmenetünk szempontjából a legfontosabb kérdés. Platón elmélete miért nem veszett homályba? Egy szerethető mese csupán, vagy van benne valami racionális, megtapasztalható, amely kapcsolatba hozható az emberi működéssel?

IV. 2. A 7 energiaközpont

A keleti kultúrák az emberi testben az izom- és vázrendszer, a nyirokrendszer, a légzőrendszer, az emésztőrendszer, a kiválasztórendszer, az idegrendszer és a belső elválasztású mirigyrendszer mellett megkülönböztetnek egy úgynevezett meridiánrendszert is, másnéven csakrarendszert. A csakra szó kereket jelent. Az elképzelés szerint vannak a szervezetünkben olyan felfelé és lefelé mozgó energiák, amelyek bizonyos pontokon találkoznak. Onnan kapta az elnevezését, hogy ilyenkor a felfelé és lefelé irányuló két félkör alakja felülről nézve egy forgó kerékre emlékeztet.

Sok ilyen energiaközpont van, de kiemelkedik közülük hét olyat, amely megkülönböztetett jelentőséggel bír.

Az emberi test közel hetven százaléka víz. Érdekes egybeesés, hogy a Föld felületének 71%-át víz borítja. Vannak elméletek, amelyek párhuzamba állítják a Föld sós- és édesvíz készletének arányát az emberi testben megtalálható víz és vér aránnyal. Mivel a víz ilyen kimagasló mértékben alkotja az emberi testet, bizonyos, hogy az emberi működés szempontjából érdemes tanulmányozni.

A víznek van egy nagyon különleges tulajdonsága, amelyet szivárvány idején figyelhetünk meg. A fénytörés hét különböző színre osztja az elénk táruló gyönyörű látványt: pirosra, narancssárgára, citromsárgára, zöldre, világoskékre, sötétkékre és lilára. A keleti kultúrák szerint a hét fő csakrapont is ezt a hét színt követi.

Az egyes csakrák helyük és színük szerint:

Mindez hogyan kapcsolódik az őselemekhez?

A gyökércsakra, ahogy a neve is egyértelműen utal rá, a föld elemhez kapcsolódik. Lábainknak és kezeinknek kapcsolata a talajjal pontosan olyan „szimbiózist” hoz létre, mint amit a növények és a Föld alkotnak együtt. A föld elem képviseli a szilárd alapzatot, amely végtelenül erős, merev és mozdulatlan.

A szakrális csakra területén, közvetlenül a gerinc alsó pontja felett találhatóak a nemi szervek és a vese. Azok a szervek, amelyek a folyékony víz elemhez kapcsolódnak.

Mit is képvisel a víz?

A folyamatos mozgást, ahogy áramlik rendíthetetlenül.

Ha az alsó két csakrát nézzük, akkor úgy is fogalmazhatnánk, hogy a szilárd anyag találkozása a mozgással.

Mit gondolunk, mire van szükség ahhoz, hogy ez végbemehessen?

Természetesen energiára.

Milyen folyamatra van szükség ennek biztosításához?

Égésre.

Hol zajlik ez le az emberi testben?

A gyomorban, amely a tűz elem központja, és az emberi test legmelegebb pontja.

Hol is helyezkedik ez el pontosan? Érdekes módon pont a második csakra felett.

Mi kell az égéshez?

Oxigén.

Ez hol található meg az emberi testben?

A tüdőben.

Hol található meg a tüdőnk?

Éppen a gyomrunk felett…

Az anyagátalakulási folyamatban eljutottunk a szilárdtól (1. csakra), a folyékonyig (2. csakra), majd az égés során (3. csakra) a légnemű halmazállapothoz (4. csakra). Ezzel nincs vége.

Mi történik a levegővel?

Kifújjuk, és beszédhangot adunk ki.

Hol van a szánk?

Az 5. csakránál, a tüdő felett.

Az anyagátalakulás folyamatának mi a következő lépése? Mi az, ami még a hangnál is gyorsabb?

A fény.

Hol van a szemünk, amivel képesek vagyunk érzékelni a fényt?

A hatodik csakránál, a szánk felett.

Végül mi az egyetlen dolog, ami még a fénynél is gyorsabb?

Nos, a gondolat. Igen, szemünk felett, a fejünk tetején „csücsül” a hetedik csakra.

Tekintsük át újra, hogy hogyan is néz ki akkor ez pontosan!

A szilárdból folyékony lesz, majd abból az égés eredményeképpen légnemű, majd abból hang, fény és gondolat. Az egyes csakrapontok mintha az egyes anyagátalakulási folyamatok leglényegesebb állomásai lennének.

Ha ez így van, akkor ebből egy nagyon fontos dolog következik: testünk nem egy bőrönd, ahova mindenféle dolgot, szervet bepakolunk, hanem egy tökéletesen összeállított remekmű, amelyben mindennek nagyon pontos helye és funkciója van. Nem lehet semmit sem felcserélni benne.

Olyan, mintha az emberi testben egy folyamatos kétirányú áramlás lenne a szilárd anyag és a gondolat között, a test és az elme között.

Nézzük ezt meg a gyakorlatban a visszairányuló ágra is!

Ha valami az életben megvalósul, akkor nem a következő folyamaton megy keresztül?

Első lépés a gondolat, amelyben meghatározzuk a célunkat (7. csakra).

Azt elképzeljük, vizualizáljuk (szem, 6. csakra).

Megpróbáljuk leírni, elmondani (beszéd, 5. csakra).

Majd mindez egy képlékeny állapotból folyamatosan testet öltve konkretizálódik, és egy nap fizikailag is megvalósul.

Ugye így van? Én legalábbis ezt tapasztalom, így működöm.

Ebből következik az, hogy a megértésnek fontos része a beszéd és a vizualizáció?

Igen. Ha nem értek valamit, de beszélek róla, képes vagyok rá, hogy jobban felfogjam. Elég sokat oktattam életemben, és az elején megdöbbentő volt számomra, hogy minden egyes tanításom során a megértésem mindig tovább mélyült. Bizonyos, hogy a saját előadásaimból mindig én voltam az, aki a legtöbbet tanult. Bár mindez ellentmondásnak tűnhet, de most már jól értem, hogy miért van ez így.

Lehetséges lenne tehát, hogy ugyanazon erők munkálkodnak mindenben, ami él, és általa mind kapcsolódunk egymáshoz?