Borítószöveg

A két steril pohár és Az úr pantallója után a Szeméremékszerek prózafolyamának harmadik kötetében tovább gyarapodnak az ÚJ TOLNAI VILÁGLEXIKON szócikkei. Köztük mindent átható jelentésével ott az irodalmi piercing fogalma: fájdalmasan felékszerezett, „új, ékes nyelv” ez, amelyen egy palicsi világpolgár, kisebbségi infaustus azonos regiszteren képes egybemesélni a helyi közösség csodabogarainak és az európai kultúra héroszainak eseteit. Úgy teszünk nagy utazást a világban, ahogy Tolnai egyik hőse: a szafari-lakókocsijával távoli kirándulásokat tervez a szélrózsa minden irányába, s amikor valóban elindulna, csak áthajtja járművét a tó mellé, a vitorlásklub és a halászcsárda közé. „Sosem szebb hajnalt”, mint ott.

A Szeméremékszerek első kötetében a szerzőnek, úgy érezte, sikerült előre „fixálnia valamit” a folytatásból, s gondosan sorrendbe rakta várakozó iratmegőrzőit. Azóta ugyanilyen gondosan újra és újra szétszedte-összeállította őket (Fáy András nyomán: „a romankák egybekötött csokrát”), de az életben tartó történetek szépsége és tétje nem változott: „kihajolva mindig a kisebbségi stratégiákból”.

„Istenem, ez már az én fantáziámat is meghaladja: egy fröccsöntött korszak...”

© 2022 Tolnai Ottó

© 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

A borítón Bojan Bem Vízben című képe látható.

Borítókép © Bojan Bem

Borítóterv © Tillai Tamás

Szerzőfotó © Gálos Viktor

ISBN 978-963-518-197-1

Felelős kiadó Nagy Boglárka

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

Szerkesztette Reményi József Tamás

A szöveget gondozta Ruttkay Helga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A rózsaszín iratmegőrző

Csombe fia

A diót már levertük. Diót verni szép. Egyike a legszebb zenéknek. Csupa ütőhangszer… Végre ellenőriztem, az a nagy dióskert, amit már évtizedek óta hallok, keresek, ugyanis egyszer éppen dióveréskor jöttünk arrafele a tengerről haza, azt hittem, Bajsán van, de nem, közelebb Apatinhoz. Igaz, még mindig nem álltunk meg ott, nem sétáltunk be titokzatos birtokom dióskertjébe… Lehet, mint annyi minden az én esetemben, az a nagy dióskert is megmarad félimagináriusnak. Nem baj, mondja Gorotva, az a fontos, a hangját még mindig őrzöd, akárha egy csillogó CD-n a fejedben; lám, mi is hallgathatjuk… Igen, a diót már levertük, le mind a két fánkról. Igaz, a nagydió tetején, amely zöld szféraként borul a Homokvárra, még maradt jócskán csonthéjú termés a varjaknak. Szobámból (toronyszobámból) hallom, ahogy be-bezúznak egyet-egyet. Mindig összerezzenek, tarkómhoz kapok, végigsimítom hajam, tapogatom, ép-e még a csonthéj. Ilyenkor ősszel tele a zsebem, az asztalom a bezúzott, zsugorított kis koponyákkal. Még egyszer sem sikerült munka közben tetten érnem a varjakat, hogyan tudják ilyen ügyesen bezúzni, hogyan tudják ilyen kis lyukon át kiszedni a belét, pontosabban a dió agyát. Már évek óta halasztgatjuk, hogy visszavágatjuk nagydiónkat a copfos Glass Gézával (aki ugye egy valós Salinger-hős), de aztán egyszer csak eltűnt, azt mondják, Németbe ment ő is, avagy egészen Amerikáig, rokonaihoz, a Glass gyerekekhez… Jutka rózsaszín hálós, úgynevezett Rachel-zsákokba gyűjti a levert termést, felaggatja az alsó terasz gerendáira; vannak évek, amikor aztán valami madarak, rágcsálók, őket sem tudom tetten érni, aláereszkednek a rózsaszín hálós zsákok szájbehúzó zsinórján, átharapdossák a háló szemeinek erős, vékony szálait, nagyokat lakmároznak. A tavalyi termés már mind elfogyott, Jutka elajándékozta a gyerekeknek, meg hát nem panaszkodhatunk, sok diós kalácsot is sütött. Az a fixa ideám, tulajdonképpen azért is nem vágattuk vissza a nagydiót, hogy majd zöld lombsátra véd meg bennünket a szelektől, viharoktól, tornádóktól… Igaz, eddig még csak egy tornádót láttunk, tapasztaltunk meg félig-meddig. A csantavéri tornádót. Meg kellett volna kérdeznem Petrától vagy a deratizációsoknál dolgozó Dér gyerektől, aki már másodszor szállt ki hozzánk, ők hogyan emlékeznek a csantavéri tornádóra. Mi épp kint voltunk a tanyán. Amikor is valami csattogva zuhogni kezdett. Azt hittük, kombájnok, netán tankok vonulnak az ablakunk alatt. Akkor, kipillantva az udvarba, láttuk, mind a léhát, csak most láttuk, mennyi léha van egy tanyaudvaron, minden szárízik levelet, tollat, baromfi- és madártollat, de a nagy lukas lavórt, a gyümölcsösládákat, meg még a csutkás kosarat is felemelte valami, megforgatta, akárha az ügyes kereskedőinasok, -segédek gyerekkoromban a stanicli papirosát, és maga köré tekerte. Széket vittünk, kiültünk Jutkával az udvar közepére, és néztük, mint a szélesvásznú moziban, Ormon túl, a csantavéri tornádót… Első gondolatunk az volt, hol is lehet most Petra barátnőnk. Abban reménykedtünk, Giro d’Italiá-s, avagy Tour de France-os szerelésben valóban csak pillanatok kérdése, és begurul udvarunkba, boldogan mesélve, hogyan röpítette végig Észak-Bácskán át a tornádó utó-, avagy oldalszele, alig kellett pedáloznia. De az is lehet, Afrikában van, Pesten, netán Bécsben, mert ő az egyik asszisztense a Sírás Tanszéknek, valamint a CEU-n is dolgozik… Kissé később, ahogy Gorotva bevágódott és körülnézett a tanyaudvaron, azt mondta, úgy fest az udvarunk, mintha a csantavéri tornádó mind ide szórta volna az ópusztaszeri körkép motyóját, lévén Ópusztaszer légvonalban valóban nincs sokkal messzebb, mint Csantavér. Gorotva nem szerette az ópusztaszeri körképet, de azt szerette, szinte kutatta is, ahogyan festették, ahogyan Feszty Árpád levezényelte elkészítését, ahogyan cigányzenekar kísérte, inspirálta munkájukat, még egy könyvet is beszerzett ebben a témában. Mert, tette hozzá, a kép megvan, restaurálva is van, a motyó olykor röpködhet, mert biztos lesz olyan tornádó is, amely meg szépen visszaliferálja mind a körkép elrepített cuccát. Ilyenkor, dióverés után még jó ideig illatos a kezem; mint a rossz gyerek, kerülöm is a kézmosást. Ha cefrét kevergetsz, kóstolgatsz, csak akkor ilyen jó illatú a kezed. Olivér azt állítja, noha én nem hiszem, mondja Gorotva, ő még a kéziratokon is megérzi, melyiken dolgoztak dióverés tájékán, melyiken a cefre érlelésének, kevergetésének, kóstolgatásának idején. És ezeket a dolgokat Gorotva szigorúan prózapoétikai kategóriákként kezeli.

A Gergő által rekonstruált végtelen pad közepén üldögélek. Mert a végtelen pad most éppen a nagydió alatt van. Jutka azt mondja, ez az egyik utolsó szép napunk.

Lehunytam épp a szemem. Amikor is a sarok mögül felbukkant hatalmas gereblyéjével surrogva István. Szépen hallani, ha a nagy, egy méter szélességű műanyag gereblye diót talál, sőt azt is, ha az a dió netán lyukas. Azonnal jelez, más hangot ad. Tudja maga, hogy nekem sok néger rokonom van, szólal meg váratlanul István. Érezni lehetett, most elhatározta, végigmesél valamit, amibe belekezdett. Ugyanis már van némi tapasztalata arról, nálunk nem könnyű új történetbe kezdeni. Befejezni meg tán lehetetlen is. A történetek nálunk állandóan áramlanak, folyamatban vannak, indukálják egymást, összekócolódnak, nemezelődnek, nemzeti módin is, hiszen Olivér igen jól ismeri a népi írókat, majd egyszer csak maguktól kigubancolódnak, kioldódnak, kisimulnak, kialszanak, akárha valami váratlan szélcsendben… Ugyanis nagybácsink, folytatja István, Belgiumban élt. Belgiumban, kérdezte T. Olivér csodálkozva, ugyanis nemrég értekezett éppen arról, hogyan van az, hogy az albánok meg a bosnyákok már rég Brüsszelbe települtek, Brüsszelbe installálták magukat, vajdasági magyarok pedig alig, jóllehet senkinek sincs olyan komoly irodalma, kézikönyve, bédekkere Brüsszelről, mint nekünk.

Olivér Jósika Miklós könyvére, a Brüsszeli tárcalevelek és más írások című kiadványra gondolt, mit Csáth-szakértő barátja, Szajbély Misi rendezett volt sajtó alá, amelyből Olivér, mint a Csáth-tomusokból is, az elsők között kapott. Szerintem, mondta Gorotva, újra ki kellene adni, mert lehetséges, azóta már kialakult egy kis magyar kolónia arrafele is. Én, mondja Olivér, minden nagyobb merénylet, attak után újraolvasom Jósika Brüsszel-könyvét. És minden alkalommal arra a felismerésre kell jutnom, hogy Jósika Brüsszeli levelei egyike a legizgalmasabb modern könyveinknek. Immár meg vagyok győződve, iskoláinkban, egyetemeinken Jósikával nem a régi magyar irodalmat, hanem éppenhogy a modern magyar irodalom kezdetét tanulmányozzák.

Mindjárt az elejéről idéznék belőle, mert számomra már ez is megrendítően szép, fontos, de a nevezetes Manneken Pis leírása is, garantálom, minden magyarórát felüdítene:

Casinókban, kávéházakban, sétákon az emberek vagy hallgatnak, vagy suttogva beszélnek, s ha nem látna a szem annyi eleven színt, s annyi ízlést a nőöltönyökön, olykor a legsűrűbb embertömeg hasonlítana temetési menethez nálunk […] Ön nevetni fog, ha állítom, miképp itt a gyermekek egészen másként kiabálnak és sírnak, mint nálunk, s az ebek csaholása valódi farkas- és sakálüvöltés a mi tekintélyes juhászebeink komoly ugatásához képest […]

A harmadik emlék sajátos rézszobrocska, két arasznyi: az itt híres Manneken-pis, Brüsszel legrégibb polgáráé, miként őt nevezik. Ez egy öltözetlen zöld gyerkőc oly foglalatosságban, mely sok utca szögleténél történik, s melyet már a neve a fesztelen úriembernek elárul: mindenesetre eredeti eszme a Brüsszelben szűk s többnyire nem jó vizet ily úton napvilágra idézni. Manneken úr itt nagy tiszteletben áll, s életírása minden könyvárusnál található, ennek elején díszöltözékben, hatalmas parókával, mint nemzetőr, s hétköznapi indus toilettben láthatni őt, az utóbbi semmiből sem áll (valami, mi semmiből sem áll, lám), de mindig a szokott foglalatosságban és zöld arccal…

Ha még idejében jól olvastuk volna Jósika Brüsszeli leveleit, akkor megértettük volna, hogy Brüsszelben például már a kezdetek kezdetén rossz volt a fagylalt, és már akkor magyar, avagy pesti fagylaldákat nyithattunk volna ott, mint nyitottak volt az albánok például, s akkor a mi fagylaldáinkban látnánk Európa urait múlatni idejüket…

István kivárt, majd akárha hatalmas gereblyéjének surranásaihoz igazítva szavainak ritmusát, folytatta. Említett rokona Belgiumban élt és elefántcsonttal kereskedett. István eme közlésére Olivér még jobban összerezzent, ugyanis őrá gyakran mondották, írták, de vádolták is: elefántcsonttoronyban él, elefántcsont-irodalmat művel, és nem balosat, se nem nemzetit…

Ebből csak annyi igaz, Olivér valóban szakértője a zágrábi Mimara Múzeum csodálatos csonttárgyainak, mert valóban nagyon szerette azt a galériát, de nem összetaknyozott Rembrandtjai vagy maga Mimara izgalmas élete miatt – lefestette Hitlert, az egyik piktor a másik piktort, hihetetlen, kapcsolatban állt Titóval –, hanem gyűjteménye, üveg- és csonttárgyai, szőnyegei miatt, mert azoknak valóban alig akad párja a világon. A problémát az jelentette, hogy ő, T. Olivér tényleg valósnak tudta azt – ezt, hiszen most is éppen a tövében ült –, az elefántcsonttornyát. Saját két kezével építette.

De azt persze sosem is hittem volna, motyogta magában, hogy éppen Istvántól fogom beszerezni tornyom aládúcolásához a valódi elefántcsontot. Persze első meghökkenése után, a következő pillanatban Olivér már nagyon örült István bejelentésének, gondolta, majd finoman jelzi neki, a díszteknősök tenyésztéséről, mert István díszteknősöket tenyészt egy vízaknában, ahogy mi mondjuk, egy šahtban, észrevétlen áttérhetne az elefántcsonttal való bizniszelésre. Vagy tán az is meggondolható lenne, a díszteknősöket is meg kellene tartani, afféle paravánként, ha az adóellenőrök, fél Belgrád adóellenőr, hajnalban indulnak Bácskába, Vajdaságba, lecsapnának rá, azt hinnék, teknőspáncélokat árul, nem agyarakat… Máris arról akart beszélni Istvánnak, ha komolyan gondolná az ügyet, ő előre biztosítaná, ilyen-olyan alakzatokban bizonyos mennyiséget maga is átvenne. Bizonyítsa, ha ő azt mondotta volt, elefántcsonttorony, akkor arra mérget vehetnek, az egy valós torony, méghozzá valós elefántcsontból… De hát mit kezdhetnének a szép- és elméletírók egy valós elefántcsonttoronnyal Észak-Bácskában, kérdezte kuncogva Elemér. Amely tulajdonképpen egy Homokvár tornya, s hát azt kissé pontosabban kellene tudni, mennyi elefántcsontot is bír el egy homokból csöpögtetett torony. Minden bizonnyal semennyit.

De T. Olivér ennek ellenére is komolyan gondolta, amit mondott, mármint hogy István belgiumi rokonán keresztül valóban hajlandó lenne befolyni a nemzetközi elefántcsont-kereskedelembe. Hiszen a kisállatpiac ócskás bordűrjén az igazgyöngy-kereskedelemmel is kacérkodott volt már. Neves írónk, Kopeczky László fia, Gyufi Hawaiin él, és egy időben befolyt az igazgyöngy-kereskedelembe, gondolta Olivér, kikéri véleményét, ugyanis a borbély- és fodrászszalonok gyöngyfüggönyének általa beindított nagybani, majdhogynem gyári fűzésénél, valaki azt mondta, el kellene rejteni egy-egy igazgyöngyöt, mitől az egész függöny irizálni kezdene… T. Olivér egyszer valami olyasmiről beszélt, igaz, többen azt hitték, részeg, ő hisz abban, hogy mozgalmuk oda vezet, Orbán végül is hajlandó lesz a zsilettfüggönyt észrevétlen gyöngyfüggönyre váltani, hiszen a nagy színházaknak is több függönye van, a zágrábi Nemzeti Színház első díszfüggönyeit például olyan festők készítették, mint Šimunović, a karszt első, elkötelezett festője, valamint Hegedušić, a Zemlja (Föld) nevű festőcsoport alapítója. Egy ilyen gesztussal igazán meg tudná lepni az európai politikusokat. Nem visszakozna. És mégis. Istenem.

Olivér akkortájt valós gyöngystúdiumokat végzett, még Nagy László csodálatos versét, a Gyöngyszoknyát is újraolvasta.

Igaz, folytatta István, én csak belgiumi rokonunk nagy szivarjaira emlékszem. Külön-külön bőrtokokban tartotta őket. Akárha valami drága és veszélyes lövedékeket, robbanószereket, persze az sincs kizárva, valóban volt köztük löveg, robbanószer is. Meg arra emlékszik még, mondta István, hogy a nagybácsi egyik lányának, a Szonjának fekete volt a férje. Méghozzá nem más, mint a Csombe fia. Igaz, Csombénak sok fia volt, ha jól emlékszem, 45, de hát az a lényeges, hogy mindegyik az ő, a Csombe fia volt. Már gyerekkoromban mindent elolvastam Csombéval kapcsolatban, meg hát Lumumbával kapcsolatban is, ugyanis Csombét a Nyugat, Lumumbát pedig a szovjetek támogatták…

Izgatta a fantáziámat, mondta István, mi történne, ha Csombe fia ellátogatna hozzánk. Törökbecsére. Mert ugye, akkortájt nagyon sok fekete politikus, király, államfő látogatott hozzánk, mindegyik hozott egy-egy egzotikus állatot ajándékba Tito brioni állatkertjébe, meg tömérdek elefántcsontot, szipkát, levélvágó kést, miegymást, nem tudom, milyen állapotban is van az az állatkert mostanság, működik-e a marsall ajándékaiból képezett kis múzeum ott Brionin… Én sem, mondta Olivér, csak azt tudom, hogy a neves hollywoodi színész, Šerbedžija felesége, aki különben szabadkai származású (ha jól tudom, bunyevác), kitűnő színházat csinált ott, Brionin, illetve a Brioni-szigetcsoport egyik kis szigetén, ahol előadásaikat, főleg görög tragédiák interpretációiról van szó, neves színészek és politikusok, maga az akkori, mert gyorsan cserélődnek, horvát elnök is (aki egy partizán tábornok fia, majd’ minden jugoszláv értelmiségi partizán tábornok fia), jelentős modern zeneszerző, meglátogatta valamelyik előadásukat… Úgyhogy nekem, vett ismét levegőt István, tényleg sok fekete rokonom van szerte a világban. Mondtam is az asszonynak, ne lepődjön meg, ha valamelyik migránshullámmal fekete rokonságom leszármazottai, úgy tutto completo, beözönlenek hozzánk… Gondoltam, a biztonság kedvéért, titokban felállítok néhány emeletes ágyat a kiscsarnokban, azért hívom így, kiscsarnoknak, mert azóta egy nagycsarnok részére is kitisztítottam már a helyet, mondták, az egyik kollégium felújításánál kiárusítják a régi emeletes ágyakat, hiszen mindig megfájdul a szívem, ha üresen kell látnom a kiscsarnokot, ahol én, nyugdíjazásom után egy szerény marós manufaktúrát terveztem volt beindítani… Meg arra is gondoltam, tartalékolok ezt-azt, hiszen a politikusoknak, filozófusoknak, újságíróknak, íróknak és más előbeszélőknek fogalmuk sincs, merre megyünk, jönnek-e a fekete rokonaink, kell-e emeletes ágyakat bekészíteni, egyik sem jelentkezett, egyik sem magyarázta el, mi fog következni, mármint hogy ide-oda elindulnak a népek, el a horvátországi és a boszniai menekültek, el a koszovói albánok, el a sárgák meg a feketék is, de úgy látszik, elindulnak a fehérek is, Palicson is már majd’ minden második ház üres, aki meg, mint az öregasszonyok, a sárga veszélyről beszéltek, meg a kínai nagy falról, azokat kinevették… Láttam, folytatta István, olykor maguk is eljárnak oda, a Joó Lajos deltájában, a MLAKA iskolával szemben lévő, kis pecsenyesütödébe: a NOSTRADAMUS-ba, netán hallanak valami újat, mert ott sok az innen-onnan érkezett, úgynevezett hazai, Balkán-félszigetről menekült (a horvátországi meg a boszniai háború idején 13 000 menekült jött Szabadkára, plusz még 3000 Koszovóról kitelepített egyén, az 16 000, plusz családegyesítés ürügyén még vagy ugyanannyi, az 30 000, meg mind a tágabbul értelmezett, tehát törzsbéli rokonság, az 50 000, ami ugye már egy szép nagyváros lakosságát is kitenné, és valóban, az is történt, Újvidék és Szabadka is megduplázódott városokká lettek), gyakran akad köztük okos ember, meg hát ők, akik már különben is menekülésben vannak, érzékenyebben reagálnak a hasonló dolgokra, a bombázásra, a migránshullámra, miegymásra. Érdekes kikérni egy ide, hozzánk, a Vajdaságba érkezett, immár szépen beilleszkedett balkáni menekült véleményét a migránshullámról… Úgy vagyok, ha már nem tudtam egy kis manufaktúrát beindítani, emeletes ágyakat még állíthatok be a kiscsarnokba, meg ha kell, miután felhúzom, blokkból rakom, így gyorsan megy, majd a nagycsarnokba is állíthatok emeletes ágyakat, meg mind a kettőbe tartalékolhatok még dolgokat, vizet, száraz kenyeret, vécépapírt, használt cipőket… Azt mondják, ezek a kis panziók, amelyek itt a Sóstó (illetve a Sóstó helye, Istenem, gondoltam miközben Istvánt hallgattam, azt is tele kellene sírni, tele mind a száraz lapályokat, ilyen-olyan régi medreket) körül migránsokat szállásolnak el, jól kijönnek még akkor is, ha a büntetéseket is belekalkulálják, igaz, a rokonoktól, a Csombe unokáitól, dédunokáitól én nem fogadnék el pénzt, de ha nagyon kínálnák, tán még el is fogadnék, mert ha jobban meggondoljuk, miért csalják el tőlük a pénzt inkább az embercsempészek, meg mindenféle spekulánsok, holt lelkekkel bizniszelő nagykereskedők. Hihetetlen, de valóban ismét csak a Gogol regénye a legaktuálisabb, a holt lelkekkel való kereskedelem lesz a jellemző világunkra, morogta Olivér… Például, tette hozzá István, én is mindig szerettem volna egy darab elefántcsontot, de aztán én is megelégedtem, mint maga, egy darab balsafával. Ha minden rokon csak egy kis darab elefántcsontot hozna… És akkor, ezt már szinte ki lehetne számítani, mondta Gorotva, aki közben érkezett és a végtelen pad innenső végére ült, István meg, mikor rágyújtott, a másik végére vackolt, ugyanis ő, ha székre, ha padra ül, mindig maga alá húzza lábát…

Olivér is belelendült meséjébe, azaz újrakezdte meséjét arról, hogy ő katonakorában hány fekete királynak, államelnöknek állt díszőrséget, sőt még Ben Bellának is, akit egyszer Zágrábban, a Kék vonat előtt, tudjátok, a Kék vonatot a Misi mesterék festették be kékre, a piros szőnyegen fogadott, azt a piros szőnyeget pedig, amit a kék vonat elé terítettek, Faragó Endre, az oromi–szabadkai–New York-i szőnyegtervező kreálta. Ben Bellát, folytatta Olivér, meg is akarta szólítani, megkérni pontosabban, üdvözölje a nevében Albert Camus-t, meg tán azt is megkérdezni Ben Bellától, ő hogyan olvassa Albert Camus-t, ugyanis Derrida például mintha nem olvasta volna, de félt, magyarázta, félt Ben Bellához lépni, tudta, hiszen végignézhette az előkészületeket, ha csak egy kicsit is moccan, hátraszippantanák, tán le is lőnék, igen, a Kék vonatnál sokkal elővigyázatosabbak voltak, mint Ferenc Ferdinánd körül Szarajevóban, meg Stambolić, meg Djindjic esetében Belgrádban például – Istenem, lehetséges, ripsz-ropsz két elnökünket is lelőtték, kik, hát kik is… Az igazság az, mondta Olivér, nekem is vannak fekete rokonaim, ugyanis nagyanyám nővére, Mária néni apáca volt, majd amikor valami betegség után Vitéz dédapánk kivette a rendből, nagyon szentes nő lett, majdnem szent, nem is tudnám megmondani, miben különbözött a szentektől, tán abban, hogy kevésbé volt egzaltált, eszelős, hogy fantasztikus tésztát tudott gyúrni, metélni, hogy mindennap felsúrolta szobájában a deszkapadlót, amely semmiben sem különbözött a gyúródeszka abszolút tisztaságától: Mária néni két-három évente vett egy-egy fekete csecsemőt, és később is rendszeresen fizette eltartásukat, mutogatta a tulajdonát bizonyító csipkés szélű szentképeket, már kívülről tudtuk a kis szerecsen rokonok nevét, én leginkább Józsikával barátkoztam, bátyám egy fekete Bélát kedvelt, húgom meg egy fekete Karcsikát, mondta Mária néni, egyet nevezzünk már el Péternek is, és elneveztük, ám, gondolom mostanság, akár hozzánk is beállíthatnának a rokonok… Be a fekete Józsika, a fekete Béla, a fekete Karcsika és a fekete Péter is…

A feleségem meg a gyerekek kinevettek, mondja István, de aztán belátták, igazán nem viselkedhetek úgy, mintha a Csombe nem létezett volna, illetve mintha se Csombe fia, se Csombe unokái nem léteznének. Nem viselkedhetek úgy. Nem. Akárhogy is mérlegelem.

Gorotva meg Elemér akkor, megpakolva zsebeiket friss dióval, már elmentek. István és Olivér ott állt a könyvtárszoba közepén, az elefántcsonttorony tulajdonképpen a Homokvár könyvtárszobájának boltívvel leválasztott tornyos része, Olivér fogta a létrát, István pedig az egyik felső fokán egyensúlyozott, le-lenyúlt az Olivér által felnyújtott szerszámokért.

Előbb a függönyökről akartam említést tenni, mesélni, amikor úgy éreztem, István vége felé közeledik a Csombe fiának, hogy lehet, majd lesz egy kis neki való munka a fodrászszalonok gyöngyfüggönyeinek felrakásakor, mondta Olivér. Ugyanis a gyöngyfüggönyök felrakása, karnisozása (Esterházy érzékeny volt Csáth e kifejezésére) sokkal komolyabb dolog, mint a tüllfüggönyök felrakása, karnisozása. A borbélyműhelyek, illetve a fodrászszalonok függönye nem is esik olyan messzire a vörös színházi függönytől, mint gondolnánk. A vörös színházi függöny számomra éppen úgy a legizgalmasabb gyerekkori élmények közé tartozik, mint a borbély-, illetve fodrászfüggöny, ám a gyerekkori élményekhez fogható megtestesülését, a Csárdáskirálynő satöbbi, majd Pesten is megélem, a Jókai tér közepén például, hol Lábass-sal kóvályogva egyszer csak, tán éppen akkor tették ki, egy látszólag megfáradt színházifüggöny-halmazt, akárha magát a Bíbor-hegyet, az Ulrót pillantottuk volna meg. És Lábass gondolkodás nélkül leintett egy sárga taxit, és már gyömöszöltük is be, nagy szó, még a taxis is segített, a kocsiba a poros függönyt (felfoghatatlan, mennyi specifikus színházi por van egy 100–150 évet megélt függönyben)… Mikor legközelebb Pestre utaztam, a vörös függöny már föl volt szerelve, karnisozva egy fémszajlára a Népszínház utcai lakás félkör alakú ablakára. Valamint Palicsi Ágostont is meg akartam említeni Istvánnak, de az utolsó pillanatban mégis a Luszteres Feriről kezdtem mesélni, mert féltem, ha Palicsi Ágostonnal kezdem, második mondatomnál már Rózsa Dénesnél leszek, s mesélés közben még elsírom magam, el találom engedni a létrát, mert István akkor már fenn volt a létra legtetején, és netán alázuhan. Meg azért is, mert fenn a létrán egészen közel volt a luszterhez, amit valóban Luszteres Feri feleségétől vettünk, s azt is vele, Istvánnal tettük volt fel egy-két, talán több éve, de jól emlékszem, akkor is éppen így fogtam a létrát, adogattam fel a fúrót, a vídiákat sorban… Persze hiába adogattam. Ugyanis nem volt szilárd mennyezet. Valami laza nádstukatúra tartotta a tömérdek salakot, valójában a házból, a villából, a várból kimaradt salakbeton salakját kubikolták fel. Istenem, hogyan fixálni a lusztert a felkubikolt salakmennyezetre, voltak a falak, a függőleges homok, sivatag, melyre képeket kellett fixálnunk, egész galériát Istvánnal, és volt a vízszintes, illetve hát boltszerű salakmennyezet, amelyre a Luszteres Feri lusztereit kellett valami módon felakasztgatni… A mi mennyezetünk nem volt sáros (Baudelaire beszél sáros mennyezetről, ő kérdi, meg lehet-e világítani egy sáros mennyezetet?), illetve úgy volt sáros, hogy fekete, gyémántfekete salakkal volt megpakolva.

Mostanában kezdett egyértelművé válni számomra, az a luszter, azok a luszterek valójában csak afféle bevezetőként szolgálnak a csillárhoz, mert hát ugye, a luszter nem csillár, semmi köze a csillárhoz mint olyanhoz, illetve hát konkrétan a szabadkai Népszínház eltűnt hatalmas csillárjához, amely alatt, amely felett, végül majd mégiscsak alatta, megoszlott volt Szabadka, illetve Vajdaság magyarsága, el lett-e lopva, rabolva a szabadkai Népszínház csillárja, avagy nem. Ha el, ki rabolta el. Ha nem, ki terjesztette, hogy elrabolták? Mint általában költészetet, művészetet illető kérdések, ez is Baudelaire-hez vezetett, ő mondta ugyanis azt is, hogy a színházban őt csak a csillár érdekelte, mire mi infaustusok évekig azon vitatkoztunk, a luszter csillár-e, illetve hát a csillár luszter-e? Olivér akkor persze már tudta, kihez kerültek a színház gófer gerendái, kihez a gyönyörű, nagy pecsétes téglák, azt is, ki adogatta el őket, és azt is tudta, hogy a nagycsillárt nem lopták, nem rabolták el a belgrádiak… Így hívják, kérdi csodálkozva István: Luszteres Feri? Mondom, így mutatkozott be. Egy olyan nagy, maciszerűen puha ember. Még nem láttam nála puhább embert. Mesélek Luszteres Feri lerakatairól, a fantasztikus palicsi, radanováci meg újvidéki (mert Luszteres Feri valójában egy újvidéki pacák) luszteres lerakatairól, ahol százasával lógnak, pókhálóval szépen összekötözve az ilyesfajta, Róza és Gorotva szerint dögletes biedermeier luszterek. Akkor egyszer csak István is megszólalt. Ugyanis, mondta, neki is van egy szakasztott ilyen története. Mint ez a luszteres. Az, amibe egyszer már belekezdtem, tette hozzá. Egy szakasztott ilyen történet, mint amilyenek a maguk történetei…

A parafa dugó

Istenem, ismét sikerült felszínre bukkannom. Hogy miképpen is, azt ne kérdezd, hisz most sem tudtam megfigyelni. Kiszabadultam az álom – álmaim – immár majdhogynem állandónak mondható vájatából, mert kezdetben mindig más, szinte boldogan állapítom meg, lám, egy járat, maga a Járat, vagy menet, anya vagy orsó menete, még eldöntheted, mintha csak maga Brasnyó István Nagy menetvágója vágta volna, istenem, hogy micsoda sablonokat / vág / és / mindezt úgy végezi / mintha vajban / forogna / tejben-vajban / és a mi pofánkra vágná / a nyomait, igen, menet, járat, ami valami olyasmi lenne, mint maga a Járás, valami ragyogó spirális nyomok a puszta sütős széksójában, és akkor majd mindig ugyanaz a váratlan szűkület, szuroksötét, se előre, se hátra, igen, se nem járat, se nem menet, hová lett már Brasnyó István NAGY MENETVÁGÓ-ja, hanem csak valami tíz körömmel kapart vájat, tíz körömmel kapart futóárok, valami elhagyott próbafúrás, mert az oroszok folyamatosan jönnek, próbafúrásokat végeznek közvetlen a tanyánk mellett lévő 3 hold földünkön is, kis, fehér, patyolat hernyótalpas tankszerűségekkel taposnak össze mindent, később a károsítottaknak valami semmi pénzt utalva, kiszabadultam álmaim egyre szűkülő, végül hirtelen megszakadó vájatából, hol mindig az a legborzasztóbb, már annyi hely sincs, megforduljak. Visszafele meneküljek. Kiszabadultam, halálos verejtéktől csatakosan.

Az utolsó pillanatban valami kidobott. Mint egy parafa dugót. Jó volt megérezni illatát. Ez volt az első érzésem. A parafa dugó illata. Még majd szétütöm a csillárt, gondoltam. Ez meg az első gondolatom volt. Szétütöm a csillárt, mint a pezsgősüveg leszorított, bunkófejű parafa dugója, ha valami ünnep alkalmával meglazítják, leemelik róla a drótsisakot, gondoltam, mondta T. Olivér, aki mint mesélte, gyerekkorában szenvedélyesen gyűjtötte a parafa dugókat, gondolta, mert valamelyik hatokos barátja mondott is valami ilyesmit, majd valami eljárással, amelyről minden bizonnyal tud a TOLNAI VILÁGLEXIKON is: parafa sisakot öntenek belőlük, még azt is tudták, szájtátva hallgattam őket, 5 kiló parafa dugó és némi pénz ellenében kapsz egy parafa sisakot, amit mi persze következetesen trópusi sisaknak mondottunk, hiszen mindannyian oda készültünk, a trópusokra… Még majd szétütöm Baudelaire csillárját, ami őt, a költők költőjét, a színházban egyedül érdekelte volt. Illetve hát a Luszteres Feri százasával begyűjtött, borzalmas biedermeier luszterei közül valamelyiket. Mert végül Luszteres Feri lerakatai is Baudelaire-hez vezetnek, az ő kérdését, mármint hogy: Meg lehet-e világítani egy sáros, fekete égboltot?, válaszolják meg egyértelműen, hogy: nem. Nem lehet megvilágítani. Egy sáros, fekete égboltot. Igen, Luszteres Feri luszterei, maximum 100 lusztert raktároz egy helyen, így vagy úgy, mégis a dolog lényegét érintik, világítják vagy éppen hogy nem világítják meg, ugyanis csak mostanában döbbentem rá, Luszteres Feri luszterei, nekünk is van belőlük három, három öt-öt ágú (öt-öt körtéjű), Istvánnal akasztottuk fel valami módon, fogalmam sincs, mi módon: valójában sötétséget árasztanak. Mivel dolgozószobámban, a Homokvár télikertjéből átalakított (kreált) efántcsonttoronyban (ami Vad Jocót már a kezdetektől fogva irritálta, ennél nagyobb giccset el sem tudok képzelni, mondta, egy kisebbségi, egy határon túli, jóllehet határzáron, pille-, illetve zsilettdróton innen magasodó elefántcsonttorony) is van egy ilyen luszter, ott is egy Luszteres Feri-féle luszter lóg, amely azonkívül, hogy sötétséget emitál, olykor a szó szoros értelmében valami szökőkúttá tűnik, mivel ha nagyon esik, mostanában szinte naponta nagyon esik, a luszteren, a Luszteres Feri biedermeier luszterének öt ágán, Szanitter szerint tulajdonképpen egy rejtett ötágú csillagról van szó, csöpög, folyik alá a víz a szüleimtől örökölt kerek, furnéros asztalra helyezett nagy lavórba, édesanyám úgy nevezte, tisztázó lavór, mert ő még a gép után is kitisztázta a fehérneműt, ergo én, alulírott T. Olivér, a sötétben, az általános sötétségben (mit máshol 1001 éjszakának nevezek), illetve hát a jégvédelmi rendszerek rakétáinak, olykor naponta 1000-et is kilőnek, istenem, még ők is téged lődöznek, igen, az ő rakétáik, meg lenn a tónál születésnap, esküvő alkalmából rendezett kis tűzijátékok sziporkázó fényénél betűzöm a gyümölcsösláda szövegeit, emelek ki, viszek be egyet-egyet a nagy komputerbe (Jelige: rozsabimbo) mutatkozó szövegsorba, mert valamiért úgy tűnik, éppen oda illenek, abba a korallzátonyba, avagy valamelyik USB-kütyüre a térdemen lévő kis, fehér laptopba (Jelige: tolnaitofe)… Mert mostanság itt tartottam. Volt a vallatótiszteknek, pszichiátereknek nyomott szöveg: anekdota, habe duma, adoma, adoma… Újabban ez volt a mondókája: habe duma, adoma, adoma, adoma, nem adom a… És akkor, mint mindig, Kosztolányi:

Egy adomába belefér az egész világ.

Lám bele 100-asával a Luszteres Feri-féle luszter… És aztán a gyümölcsösládákba zsúfolt kéziratok, iratgyűjtők, melyek nagy része visszakerült a határról, vissza a börtönből, vissza a pszichiátriáról, mert persze nem mind, ugyanis egyesek a reteráton is láttak ezekből a kéziratokból, iratgyűjtőkből, mivel T. Olivér egyszer valakitől egy nagyobb kontingens rózsaszín selyempapírost kapott, és sokáig arra írt…

Mondanom sem kell, az ötágú csillagból nagy ribillió keletkezett az infaustusok között. Egyedül Szanitter Tibike mutatott hajlandóságot Olivér állítását, pontosabban, ajánlását elfogadni, mármint hogy a biedermeier luszter ötágú csillagát mint vért spriccelő kis, szobai szökőkutat kellene értelmeznünk… Gondoljunk, mondta Olivér, Crnjanski Hiperboreusoknál című könyvének ama kis, szobai szökőkútjára, mit feleségének vett volt Belgrád bombázásakor éppen, Rómában, gondoljunk borzalmas exiljükbe való indulásukra (ez a borzalmas exil sokban hasonlított volt Máraiék exiljére, a gyönyörű feleségek babákat készítenek, csak azt kellene még elképzelnünk, hogy Márai, mint Crnjanski, hosszú-hosszú évekig egy londoni cipősbolt könyvelőjeként keresi kenyerét, nem pedig csak a sirályokat eteti az óceán partján, abban viszont nem vagyok biztos, hogy ezt itt, most meg kell-e említenem, tán méltatlan is a dologhoz, Crnjanski nagyobb, eredetibb tehetség Márainál). Igen, úgy kell elképzelnünk, mint Crnjanski síró magánjáróját, amely míg a bevagonírozott diplomatakart, Crnjanski a legalacsonyabb rangú követségi tisztviselő, sajtóattasé volt, a jugoszláv kormánnyal együtt Közel-Keletre, majd Londonba szállítják, tovább sírdogál bezárt lakásukban. Mert Olivér számára valóban azzá lett a biedermeier luszter, egy kis, fordított, síró, ötágú szobai szökőkúttá, egy síró magánjáróvá, mit, ne feledjük, ha T. Olivér inkognitóban is utazgatott fel Pestre az Ivo Andrićtyal, majd Pestről – egy kis megszakítással, amikor is leginkább a Delej utcába, avagy a Rezső téren álldogált, ha nem éppen a Késmárk utcába loholt volt, hogy Sing Perlen tasakokat vásároljon, mert akkor már titokban függővé lett Jutka kanárijainak énektápjától, lám még azt is kinyomozta, a küldemény Németből a pesti Késmárk utcába érkezik, ott töltik, szortírozzák szét tasakokba – tovább Bécsbe a Liszt Frerenccel, hátizsákjában gyakran cipelt magával egy szétszerelt, Luszteres Feri-féle ötágú lusztert, amit aztán a Sírás Tanszéken is felakasztott, bemutatott. Sajnos, meglehetősen dilettáns módon, Vad Jocó úgy mondta, Olivér, már megint ripacskodtál. Igaz, viszont Palicsi P. Howard Jenőke vette a lapot, és azonnal Bojan Bem egyik meglepő, nagyon meglepő diptichonjára utalt, amelynek reprodukciójára majdhogynem véletlen akadt volt rá Olivér asztalán, melynek első részén, lévén diptichonról szó, székhez kötözve egy fehér mezes, piros topánkás elszánt lány ül, kissé széttárt lábakkal, dacosan az üres, valami kicsíkozott zöld sportpálya jobb sarkában. Világoskék kendővel bekötött szemmel. Mellén nagy, ötágú vörös csillaggal… Szép, már-már idillikus kép lenne, ha nem éreznénk, tudnánk, hogy tulajdonképpen valamiféle különös kivégzésről van szó. A szék, a figura árnyéka csak a zöld pálya széléig ér, ott derékban levágja a szomszéd, sötét felület. Ebből kifolyólag már rég szólnom kellett volna e képekről, gondolta T. Olivér, tán azért nem szólt, gondolta Jonathán, mert mintha az is felmerült volna, a Szeméremékszerek második kötetének elülső és hátulsó borítójára tervezte tenni őket. Noha a másik képen se a szék, se a lány nem látszik már, csak részben a lány és a szék eldőlt, a zöld mezőből ki, a sötét mezőbe bedőlt, levágott árnyéka. Ám mégis ez a hátlapra szánt kép a fontosabb, lévén hogy a régi helyén, fenn a kékségben, a lány melléről az a nagy, vörös ötágú csillag ott maradt, ott áll, hogyan kellene mondanom, nehogy patetikus legyek, ott a helyén, a zöld pálya felett rezdületlenül…

Először időzve e képeknél, emlékszik, Olivért is kisebb sokk érte volt. Az igazság az, be kellett vallania magának, nem tudott mit kezdeni a diptichon két képével, elakadt az értelmezésükkel… Évekig átlapozta (a szó szoros értelmében átugrotta) őket… Most viszont azonnal felhívta Bojant, noha az elmúlt 30-40 év alatt kevés képét tárgyalták, beszélték meg, igazán tán egyet sem, mert hogyan kérdezni meg a festőt, mi van a képen, de most Olivér, mielőtt a kiadónak megmutatta volna a 71-ben készült két képet, immár a címét is megmondhatjuk, az Áldozat 1–2-t, sokáig faggatta, majdhogynem végigbeszélgette a képeket Bojannal… Hogy Bojan különös mixatúrája térségünknek, arról már tett említést, egyik oldalon szlovén-lengyel, illetve csehországi német arisztokrata bútorgyárosok, szlovéniai (koperi) házuk falán drága olasz reneszánsz képek lógtak, a másik oldalon pedig az illegális mozgalommal is érintkező szarajevói, belgrádi emberek, Bojan, akit a szlovén festészet is magának tud, noha hosszú ideig Párizsban élt, mindig is belgrádi festőnek tudta magát, a művészettörténeti katedra legjobb belgrádi diákja volt, a tanszékek tanszéke, a freskótanszék várományosa, s mint azt Olivér sosem felejti megemlíteni, Žižek első, komoly szerb fordítója. Olivér sokáig csak a bútorgyárosokról (MEBLO) tudott, de egyszer Bojan szemérmesen azt is megemlítette, édesanyja Phoenix Schmidt nevű nagyapja bankár volt… Igaz, Olivér addig inkább a lengyel vonalon próbált inzisztálni, ugyanis úgy, a magyar 1848-as forradalom nevezetes hadvezéréhez, Bem apóhoz, illetve annak adjutánsához, Petőfi Sándorhoz köthette kedves festőjét… Nehezen indult a beszélgetés. Olivér kissé sután, a két kék égbolt, a két zöld pálya más-más tónusa felől kérdezett. A fehér selyemmezről és a piros topánkáról. A fiatal lány dacos tartásáról. Te hogyan viszonyultál 68-hoz, kérdezte Olivér, te is eljártál az egyetem (Kolarčev Univerzitet) udvarába a forradalmi lázban kipiruló arcú lányokat nézni. Ó, nem. Én 68-ban Párizsban éltem. És mindennap ott voltam a Sorbonne-on, ott minden fontos felvonuláson, tüntetésen… A párizsi 68 nagyon komoly dolog volt, magyarázta Bojan, megrendítette az egész országot. Jóllehet én sosem voltam semmiféle aktivista, tette hozzá. És a szüleid, próbáltam immár határozottabban mozdulni a diptichon képei felé. Igen, látod, mondta, erre nem is gondoltam. A szüleim valóban részt vettek volt az ellenállásban. Belgrádban letartóztatták őket. A rossz hírű Banjica nevű börtönbe kerültek. Banjicára, kérdezte akkor már megszeppenve, T. Olivér. Ahol, folytatta Bojan, édesapámat majd ki is végzik… Látod, akárha még egy kis lélegzetvételnyi szünetet akart volna hagyni nekem, én nem tudtam, hogy ez a képem tulajdonképpen akár hozzájuk is köthető lenne, mondta a rá jellemző tapintattal. Akkor én, mesélte T. Olivér, egyik jelentős, 2000-ben készült, Fal című objektumára próbáltam utalni. Amelynek felbukkanása valamiért, noha fogalmam sem volt, miért, váratlan volt számomra, váratlan az is, hogy megdöbbentett. Mert könnyű lett volna a berlini falhoz kötni. De valamiért, ma sem értem, miért, nem kötöttem. Tán azért, mert már egeret, macskát ahhoz kötöttek, méghozzá, hogy izgalmasabb legyen a dolog, a keleti oldaláról a nyugati oldalához… Akkor, gondoltam, ezt tán senki sem tudta, ugyanis ezekről a dolgokról Bojan senkinek sem beszélt, ez lenne az a fal, amely előtt édesapját kivégezték. Egy, illetve egy legyezőszerűen kinyíló három fal. Az első egy régi, piros téglából falazott, 3×3 méteres fal, tele a golyók nyomaival (nem kérdeztem, ő falazta-e a vörös falat, egyáltalán nem lepődtem volna meg, ha igen, hiszen a kolostorok restaurálásával eltöltött évek folyamán sok mindent megtanulhatott, falazni is többek között, hiszen az angyalokat leginkább olyan falakra kellett visszahozni, melyek nem is léteznek, igen, először a falat kellett visszahozni, és azt sem kérdeztem, ő fúrta-e a golyók helyeit, azt sem, pontosan hány lyukat, hány golyóhelyet), majd valamiféleképpen ugyanaz a fal ismétlődik, de immár diszkrét, virágos tapétával bevonva, valamint, akárha egy tükör, amelyben csak még erősebben mutatkozik az eredeti vörös fal, az objektum harmadik dimenziója, egy 3×3 méteres, tükröződő fehér csempével borított falrész… A legyezőszerűen nyíló Fal című objektum azért felfoghatatlan számomra, mert amennyire valóságos az első fal, annyira imaginárius a másik kettő… Az az érzésem, koncepciójában meghaladja a konceptualista munkákat, jelentősebb azoknál, mint később majd Nagy József és Miquel Barceló Paso dobléjának nagy, nyers agyagfala is például… Lehetséges, ez a munka, a Fal című triptichon is, mint az Áldozat című diptichon, valami pályázatra készült, amik, az ilyen pályázatok, nagyon megfeleltek neki, attól ugyanis nem kellett félnie, díjazni fogják, nagyon megfelelt a lényegre való rákérdezéshez, visszahúzódáshoz, inkognitója megőrzéséhez. Édesanyád, kérdeztem, a börtönből való szabadulás után, az új rendszerben aktív volt. Nem, mondta Bojan, egyáltalán nem. Az én problémám az, mondta akkor T. Olivér, hogy Magyarországon, talán Jugoszláviában is, noha itt valós ellenállás volt, komoly partizánmozgalom, partizánháború, itt természetesebb, igazoltabb lenne a csillaghoz való ragaszkodás, az ötágú vörös csillag használata tiltva van. Igaz, a te vörös csillagod, a lány kihívó balett-trikójával, kék selyemkendőjével, piros topánkájával teljesen el van idegenítve, akárha csupán egy a partizánháborút, avagy 68-at idéző balett, avagy mozgásszínház előadását látnánk, annál is inkább, mivel a tulajdonképpeni történés egy árnyszínház, akárha valami guillotine-szerű szerkezet lecsapódását próbálnák árnyjátékként megeleveníteni…

Nem sokra jutottam, de majd még hívom Bojant, mivel szeretném elmesélni neki születésnapi élményemet is. Ugyanis az történt, születésnapom előtti éjszakán valami olyat álmodtam, egy pillanatra még el is bizonytalanodtam, álom volt-e, vagy tényleg ott jártam, kimentem a Járásra, elsétáltam a Kiserdőbe. (Kiserdőmbe, úgy szoktam mondani, noha általában valami nomád balkáni juhászok veszik be oda, a Kiserdő egyik felébe nyárára magukat, a másikat pedig szögesdróttal kerítette el magának, kirándulóinak a város, talán valami régi vállalat, hogy aztán majd észrevétlen privatizálják, nem tudom.) Utána pedig a Baráthék kútjára mentem, beleálljak vályújába… Ahogy felébredtem, még éreztem bőrömön a kénes víz selymes érintését, elmeséltem álmom Jutkának. Ő meglepődött egy kicsit, majd azt kérdezte, lenne kedved a Járásra, a Kiserdőbe menni, megfürdeni a vályúban? Igen, mondtam, szeretném megsimogatni azt a két-három meggyötört, kitekert derekú, de idővel, a sok dörgölődző állattól magas, elefántcsont fényt kapó két-három csontfát. Mert ki, szellemeskedett Olivér, elefántcsonttoronyban él, annak csontfák képezik az erdejét is… Az én kis bonsai, észak-bácskai bonsai erdőmet… Rendben van, mondta Jutka, szedd össze magad, tőlem akár már indulhatunk is. Szóval, ennyit az ő tettrekészségéről, ha azt mondtam volna, az Adriára akarok leugrani születésnapom reggelén, oda is képes lett volna azonnal indulni. Egy óra sem múlott, ott álltam Kiserdőm előtt. Kiserdőmben. Amit, nem kis meglepetésemre, az elmúlt időszak nagy esőinek köszönve, mintha kicseréltek volna, egy üde, üvegzöld kerek erdőcske állt előttem. Közepén most is a nomád balkáni juhászok táborával, ahová sose, senki sem mert behatolni… És immár nem találtam két csontfámat, csontfáimat sem. Akárha azok is kizöldültek volna, üvegzölden izzottak. A Kiserdő immár a kemény széksós terep zöld tüdejeként működött. Visszasompolyogtam Jutkához, ugyanis ő nem szállt ki a kocsiból. Nem akart zavarni Kiserdőmmel való meghitt találkozásomban. Gondolta, netán le is kuporodom (térdre is esem) a széksóban. És játszani kezdek nagy gyephokimeccset a szartúró bogarakkal (szkarabeuszokkal). Ők, mesélte, kislány korában május elsején a kelebiai homokra mentek… Onnan a Baráthék kútjához hajtottunk, Jutka ugyanis jól ismerte az oda vezető, járható utakat…

Ahogy közelebb értünk, egy fiatalasszonyt pillantottunk meg a vályúban, ahogy, ki tudja, már mióta, gyengéd kézzel locsolja magára a csőből buzogó lágy, kénes vizet… Úgy volt, azonnal ledobom gúnyámat, belépek a vályúba, melléje állok… Magyarul köszöntött. Akkorra már a nádkerítés mögött észrevettem belgrádi rendszámú kocsiját. Beszélgetni kezdtem vele. De valami nem stimmelt. Mint kiderült, nem tudott magyarul. Csak köszönni tudott, szépen köszönni magyarul. Átváltottam szerbre. Mesélni kezdett. Mondta, itt született Zimonićon (Ilonakertvárosban, amely egy rövid időre sváb faluból csángó faluvá lett, majd hirtelen a csángóknak is tovább kellett menniük, s helyükbe krajinai telepeseket hozott a vonat, az úgynevezett voz bez voznog reda), Zentán járt gimnáziumba. Én is, szúrtam közbe. Majd, folytatta, Belgrádban járt az egyetemre. Ott is ment férjhez. Ott születtek a lányai. Immár Belgrádban dolgoznak mindannyian. Az egyik lánya közgazdász, a másik képzőművész… Képzőművész, kérdeztem meglepődve. Igen, mondta, Belgrádban végezte el az akadémiát, ott is doktorált. De még megvan itt, Zimonićon is a házuk. Minden nyáron, mielőtt a tengerre indulnak, a családnak, az unokáknak is, el kell jönniük – és beállni ide, a vályúba. Alighogy elhangzottak ezek a szavak, máris feltűnt egy másik belgrádi rendszámú kocsi. Odaállt közel a békanyálas vályúhoz. Egyértelmű volt, a lányai, unokái érkeztek meg. Köszöntöttük egymást. Jutka közben már mint régi ismerőssel beszélgetett az asszonnyal. Elmondta, hol is a tanyánk, el, hogy 30 évig Újvidéken éltünk, de már akkor is megvolt a tanyánk, majd 94 óta Palicson…

Megkérdeztem az egyik lányt, a szemüveges fiatalasszonyt, maga képzőművész? Igen, mondta. Nekem is vannak belgrádi képzőművész ismerőseim, jegyeztem meg halkan, és vannak ismerőseim a képzőművészeti akadémián is. A fiatalasszony elcsodálkozott. Azt hitte, viccelek. Ugratom. Valóban, kérdezte. Marija Dragojlović például, mondtam. A fiatalasszony felsikított. Kedvenc festőm Marija, a legkedvesebb tanárom volt. Éppen most találkoztam vele Bojan Bem kiállításán. Ugyanis most nyílt kiállítása Bojannak, a Moszkva alatt, a B2 Galériában, magyarázta… Bojan akárha azt a házat fényképezte, tisztította volna meg az év, a nap különböző szakaszaiban kitartóan – hihetetlen, amelyben aztán a kiállítása megnyílt, a B2-t, különben én is ott lakom, a Moszkva szálló alatt, a B2 Galéria mellett, igen, folytatta lelkesen, Bojan (és Marija, mert ő segített neki laptopjával), akárha azt az épületet tisztította volna meg, amelyben a kiállítása megnyílt, mindent letöröltetett róla, mindent, ami zavarta… Igen, mondtam, voltunk mi is Bojan kiállításán, találkoztunk velük, majd akárha az ő szavait folytattam volna, Marija mintha valóban azt az épületet (egy nagy garázs is van benne, ott abban a garázsban parkoltunk mi is) tisztította volna vermeerivé, hiszen Bojan mindig is mondta, számára csak egy festő létezik, Vermeer, miközben már a szemüveges fiatalasszony is belépett anyja mellé a békanyálas vályúba… Mondtam, Bojan és Marija éppen készül hozzánk Palicsra, készül ide, a tanyára. Meg azt is, hogy a fiam forgatott volt egy filmet, játékfilmet erről a kútról, erről a békanyálas vályúról, és Zimonić egyik ismert figurája, aktivistája, a helyi közösség elnöke, Lujo is játszott benne, méghozzá valóban kitűnően. A fiatalasszony nem győzött csodálkozni. De hiszen, mondta, Lujo a mi szomszédunk… Jutka közben, fél füllel hallottam, már azt is elmesélte az asszonynak, hogyan kerültünk éppen most, amikor ők is, oda, a vályúhoz, elmesélte, hogy éppen születésnapom van, és az éjszaka azt álmodtam, itt járok a Kiserdőben, itt állok a kútban, és reggel az volt születésnapi kívánságom, jöjjünk ki a Járásra, a Kiserdőhöz, a vályúhoz, ide a békanyálas vályúba… Igen, már akkor elhatároztam, majd megpróbáljuk együtt elhívni őt Bojannal és Marijával Palicsra, a Járásra, megpróbálunk összehozni egy kis beszélgetést, szervezni valamit itt a sziken a jojózó pacsirtáknak…

És Luszteres Feri biedermeier luszterei kapcsán nekem minden bizonnyal már rég szólnom kellett volna Makacs Pucinak, Palicsfürdő lámpagyújtogatójának is. Makacs Pucinak (meséltem már róla Czipriánnal közös kávézásainkról szólva), aki városkánkban a villanykörtéket ellenőrzi, cserélgeti itt-ott, lehetetlen megállapítani, éppen hol is, miért is ott, ahol éppen kicserélte, leellenőrizte, világít-e a körte, ha nem világít, új cserét hajt végre, ha akkor sem világít, megint csak új cserét eszközöl, talán most a városka másik végében csavar ki körtét, amely szintén nem ég, és az valóban hihetetlen, így felcserélve viszont mind a két körte egyszerre kigyullad, és Makacs Puci imigyen cserélgeti körtéinket végtelen, lévén szabad bejárása majd minden palicsi házba, fürdővárosokban ez általában így van, valamint azt is lehetetlen megállapítani, honnan is szerzi be tulajdonképpen a körtéket. Mert olykor újakat is csavar be. Egyesek szerint direkt kapcsolatban áll a TUNGSRAM-mal. De hát, kérdi Gorotva, miért is állna érdekében a TUNGSRAM-nak éppen Palicsfürdő, illetve hát Szabadkaország sáros, fekete égboltja megvilágításának kérdése? Fogadni mernék, teszi hozzá, a TUNGSRAM-nak fogalma sincs arról, hogy létezik a világon egy ilyen FÜRDENI TILOS! táblával teli fürdővároska, fogalma sincs, mint a nagy atomtudósnak, Szilárd Leónak, aki alapkérdésünket tudományos-filozófiai kérdéssé emelte volt, mármint azt kérdezve Magyar László helytörténész barátunktól: Mi az, hogy Palics? Mennyire meglepődött volna, ha azt válaszoljuk neki, mert az infaustusok egyre csak meg akarják válaszolni kérdését, Jonathán közben arra gyanítva, tulajdonképpen Olivér egyfajta ankétot végez közöttük, válaszolják meg, Mi az, hogy Palics?, és akkor, így-úgy variálgatva válaszaikat: az a regény. Mennyire meglepődött volna, a nagy atomtudós (atomizé, mondta Bartók, tehát az izét mint filozófiai kategóriát Hamvas Bartóktól vette, amikor azt mondja: Izé, politikus. Még ez is komoly filológusi munkát igényelne, mert hát az sincs kizárva, Bartók tulajdonképpen Petőfitől kölcsönözte kategóriáját, Petőfit idézte, mint idézte volt Olivér is, ha Petőfi került szóba: Én kit földöntúli izék / Földöntúli izékbe avattak…), tán el sem is tudta volna viselni Palicsi P. Howard Jenőke válaszát, aki például azt mondta: Palics egy holt tó (Szerbia Holt-tengere), a határzárnak, pilledrótnak, zsilettdrótnak nevezett szögesdrót közvetlen közelében… És ez a regény, ismételték bambán, ki kérdezve, ki már-már határozottan kijelentve, s akkor a határozatlanság nem a holt tó, mely egykor úgy keletkezett, a nagy lapályt egy ember, mert boszorkányossággal vádolták, és akkor itt megválaszolhatjuk azt a kérdést is, miért került T. Olivér kezébe először Michelet könyve: telesírta, és ez a regény, amely nem a határzár miatt mutatkozott, hanem azért, mert mind egyértelműbbé lett az is az időben, hogy ennek a bizonyos, félimaginárius regénynek a főszereplői éppen ők lennének, nekik pedig immár semmi indíttatásuk a fürdővárosi lumpenek, infaustusok satöbbi szerepét eljátszani egy halott atomtudósnak…

Igen, szólni kellett volna a Luszteres Feri borzalmas, sötétséget árasztó biedermeier lusztereiről Pucinak, hogy azokban is cserélje ki, avagy cserélje fel, nem tudom, a körtéket. Igaz, az is lehetséges, Makacs Pucinak semmi kapcsolata a TUNGSRAM-mal, sőt Elemér és Tihamér szerint a TUNGSRAM már rég nem is létezik, megszűnt, mint a legtöbb komoly, nagy gyár, már csak koreai, japán és német gyárak vannak, tulajdonképpen ők dolgoznak helyettünk, igaz, tette hozzá Elemér és Tihamér, nem tudom ennek az ilyenfajta gyárasdinak mi lesz a vége, félő, ismét csak elhagyott, félig leszerelt gyártelepek, immár nem ilyen-olyan lumpenproletariátus, hanem szimpla rabszolgák, holt lelkek, teszi hozzá olykor egészen halkan Jonathán… Lehetséges viszont, Makacs Pucinak mindennek ellenére sikerült kapcsolatba lépnie a TUNGSRAM lerakatának valamelyik emberével, akinek titokzatosmód még bejárata van az egykor világhíres gyár területére, raktáraiba… De T. Olivér letromfolta az infaustusok okoskodását, fantazmagóriáit, mondván, a Luszteres Feri szerepe egyáltalán nem is erről szól. Csönd. Luszteres Feri szerepe, Jocó morgott, már Luszteres Ferinek is szerepe (missziója) van. Luszteres Feri szerepe, missziója abban áll, folytatta T. Olivér, hogy felfedezte, vagy ha nem ő fedezte fel, akkor lehetővé tette, hogy az infaustusok közül valaki felfedezze, Luszteres Feri apósa padlásáról (tulajdonképpen a Hock bácsi-féle Vršačka utcai ház padlásáról van szó), hová a 100 bidermeier lusztert felcipeltették: belátni Dubrovnik főutcájára. A világ tán legszebb utcájára: a Stradunra. Amely viszont állandóan ragyog, így nem kizárt, hogy végső soron a dolog, illetve hát az a ragyogás mégiscsak kapcsolatban áll Luszteres Feri biedermeier lusztereivel, lévén hogy az ő sötétsége, T. Olivér sem értette pontosan, miről is van szó, valamiféleképpen éppen hogy ragyogást indukál, így hát mégis küldetésről (misszióról) van szó… Huh, mondta Vad Jocó. Meg hát Hock bácsi egykori, Vršačka utcai háza padlásának kilengő feljárójáról is kilátni a Stradunra. De ha az a feljáró nem lengne ki, ha nem akarna minden pillanatban leszakadni, alázuhanni, ha nem lenne életveszélyes a dolog, mármint, ha nem lenne veszélyes, életveszélyes kihajolni, nem látnál be se a Švrakáék udvarába, se magára a Stradunra. Ugyanis az történt, a Švrakáék lánya egy dubrovniki hajóskapitányhoz ment férjhez. És náluk, a Švraka úréknál, minden Dubrovnikról szólt. Czipriánékat például meg is hívták a dubrovniki esküvőre, ugyanis Cziprián édesapja, aki Szibériában volt fogoly, ergo mindent tudott arról a bizonyos ötágú csillagról, a kis Czipriánnal vasárnaponként a Švraka úrhoz járt a déli harangszóig intenzíven politizálni… A kis Cziprián persze nem szólt bele a dolgokba, nem a nagypolitikába, csak fülelt, miközben csellengett az udvarban, tornászott a porolórúdon, de ott körbe lengve is fülelt, fülelt, mint a nyúl…

Éjszakánként valami keskeny folyosószerűségen, vájatban, alagútban találom magam, majd gyorsan elkanyarodom, de akkor hirtelen még jobban elszűkül a folyosó, el az alagút, egyértelműen járattá, befejezetlen vájattá tűnik, kizárt dolog az előrehaladás, ahogyan kizárt dolog az is, valamiféleképpen megforduljak… Ha netán bányászokat mutatnak a tévében, barlangkutatókat, váratlanul álmaim közegében találom magam, kiabálni, tiltakozni kezdek, gyorsan adót váltok, elzárom a készüléket. Egyetlen kivétel a postojnai cseppkőbarlang, ott szeretek, oda különben is ellátogatok, lévén hogy az elmúlt 60-70 év alatt valami nexusba kerültem az emberhalacskával: a vak Goethével…

Barátaimnak is tettem már említést ezekről az ismétlődő álmokról. Pahulek Domagoj azt mondta, biztosan a bal oldalamon fekszem, azért fulladozom. Ahogyan a jobb oldaladra fordulsz, levegőhöz jutsz, s az kidob abból a bizonyos, egyre szűkülő járatból, vájatból vagy mi a fenéből… Ki, mint egy parafa dugót… Nem tudom, mondta, szellemeskedni akart, de nem sikerült neki, lehetséges, egyszer majd, ha valamiért tényleg nem fogsz tudni megfordulni, beszorulsz két párna közé, rád csavarodik a paplan, így fogsz megfulladni… Jóllehet, tette hozzá Gorotva, az sincs kizárva, hisz annyit beszélsz, elaborálsz a könyökcsőről, már az ÚJ TOLNAI VILÁGLEXIKON központi, igaz, egyelőre titkosított (újabban T. Olivér mindent titkosít), központi tárgyává is emelted, sőt ama pápai fogadás után, az EL GRECÓ-ban, már magát Kosztolányit is próbáltad meggyőzni, írja meg ő a Könyökcső címszót az ÚJ TOLNAI részére, hiszen ő jól ismerte Tolnai Simon bácsit, a könyökcsöves történetet magától Tolnai Simon bácsitól hallotta, mármint azt, hogy egy újságba tekert, szétégett könyökcsövet kapott volt útravalóul szegény édesapjától, ugyanis más semmi sem volt már a szobájukban… Végül félő, itt Gorotva kivárt egy kicsit, majd így folytatta, félő, hogy mint fába szorult féreg (lehetséges, gondolta T. Olivér, egy szövegbe szorult féreg lennék csupán), egy könyökcsőben, mit ifjúkorodban még tangóharmonikának véltél, álmodban egy kormos könyökcsőbe szorulva fulladsz meg, noha Tolnai Simon bácsi csak névrokonod volt…

Vigyázva kászálódom ki az ágyból, nehogy felébresszem Jutkát. A nappaliba botorkálok. Állok a teraszajtó előtt. Nézem, leselkedem pontosabban, a kert harmatban rezgő smaragdját. Letusolok. Közben látom, Jutka fehér, pávás galambjai szemérmetlenül leselkednek, izgalmas valaminek tűnhet nekik gőzölgő tuskabinunk. Tán valami szkafandernek. Félnek, nehogy nélkülük repüljünk a holdra. Valójában Jutkát várják. Mert majd csak tusolás után megy megetetni az állatokat.

Az ajtóra szerelt nagy tükörben soká vizsgálom a hátam közepén lévő, észrevétlenül, ám valamiféleképpen mégis rohamosan növekvő zsírpúpomat, ha egyáltalán zsírpúp, lipóma az; tapőr. Igen, próbálok én is szellemeskedni, mint Pahulek Domagoj, a tapőrök minden reggele így veszi kezdetét, próbálják a tükörben megpillantani a hátuk közepén lévő púpot. Igaz, az én tapőröm részben azonos Hamvas tapőrjével: Még a púpos zongorista tudott legtöbbet, írta. T. Olivér számára egyik legfontosabb mondatában, Hamvas másik legfontosabb mondata T. Olivér számára, mint már említettük: Izé, politikus! Nem tudom, ezt, mármint az izét Sava Babić hogyan fordította. Megtudni, hogyan fordította. Megtudni azt is, a többi Hamvas-fordító, a horvát, a szlovén, meg a világnyelvekre fordítók hogyan boldogultak az izével… Lehetséges, kérdezte Jonathán, az izé az egyetlen eredeti magyar filozófiai kategória. Mit, mint említettem, minden bizonnyal Bartók, illetve Petőfi nyomán, Hamvas fedezett volt fel, avatott filozófiai kategóriává. Milyen különös, T. Olivér Budán, az orvostörténeti könyvtár (hol az egykori miniszterelnök dolgozott) szomszédságában lévő bárnak a zongoristájával barátkozott össze, Antall József kedvenc kis bárjának, a CALGARY-nak egykor ismert zeneszerző-zongoristájával, tapőrjével: Fáy Andrással, aki különben ott lakott abban a nagy sárga házban, hol Áprily és Jékely Zsoli bácsi, majdhogynem szemben Lea lányomékkal, akiknek egyik ablaka pontosan a Malom-tóra nézett, a másik meg a Lukács fürdőre – de akkor, hiába lett volna kedve még a végtelen mondatok, zárójelek langyos medencéiben, ilyen-olyan tavacskáiban leledzeni, félbehagyva ezt a mondatát, T. Olivérnek Veszprémbe kellett utaznia.

Flamingós történeteit, az immár világszerte ismert, absztrakt képeket festő, sajnos az éppen elhunyt majomtól indítva, mert először, 1985-ben Balázs Attilával, Grencsó Istvánnal azért látogattunk volt el a veszprémi állatkertbe, hogy tisztelegjünk az absztrakt festőként jegyzett majom sírja, emlékműve előtt. De nem volt sírja, nem volt emlékműve. Így nem tudtuk, mitévők legyünk, azért kormányozott át aztán bennünket Géczi barátunk a flamingók telepére, hol a flamingók egy szögesdróttal kerített tábor faházaiban laktak, s pirospaprikával elegy eledelt fogyasztottak, ne fakuljanak ki, ne tűnjenek libákká… Veszprémbe kellett utaznia tehát T. Olivérnek, egybemesélje végre az absztrakt majmot és a flamingókat, valamint azért, hogy Fenyvesi Ottó Olvasólámpa című műsorában előadja A jóságos Margarétát: saját szájára verjen nyilvánosan…

Jó volt Fenyvesi Ottó mellett. Jó volt Fenyvesi Ottó olvasólámpása alatt üldögélni, mesélte később. Megszabadulva keresztneve terhétől, mert vezetéknevét így-úgy már sikerült átruháznia Kracsun Todorra, a nagy, barokk szerb festőre, lévén hogy nagyapját is Kracsun Tódornak hívták, másik vezetéknevét, a Tolnait pedig Tolnai Simon bácsira, a TOLNAI VILÁGLEXIKON megalapítójára, kiadójára, aki valójában Kosztolányi barátja volt, Simon bácsi vele szándékozott megíratni legkedvesebb szócikkeit, amilyen például a Ginzeng, illetve hát Csicsóka, a csicsóka, mondta T. Olivér, a magyar ginszeng, ugyanis majd csak aztán következhetett a Löszbaba, és például a Pinkafőn született Traeger Ernő gyorsíró szócikke, lévén hogy ő, Traeger volt egy időben Körber miniszterelnök titkára, majd pedig a magyar–osztrák határmegállapító bizottság magyar delegátusa, de például arról is sokat vitatkoztak az infaustusokkal, hogy külön címszót kapjon-e a Könyök utca, és külön címszót-e a Jajgató Felicián, amiben állítólag nem tudtak megegyezni…

Ám én az ÚJ TOLNAI részére ismét próbálkozom. Én talán majd meg tudom győzni Kosztolányit, ugyanis az utóbbi időben mintha közelebb kerültünk volna egymáshoz, mint említettem. Először egy pápai kihallgatáson találkoztunk, a dubrovniki pápaszemkészítő mester és Horvátország vatikáni nagykövete társaságában, majd az audiencia után, a tér felé csöpögve a bazilika széles lépcsőin, miközben én a horvátokkal csevegtem, ő megértette, tulajdonképpen egy bácskai ember lépked mellette – és meghívott az EL GRECÓ-ba, lévén édesszájú, ünnepélyesen meghívott egy Eszterházy-tortaszeletre. A váratlan alkalmat én persze azonnal arra használtam ki, megkérjem a hórihorgas mestert, írja újra a Traeger címszót, írja bele Trianont, valamint írja meg az ÚJ TOLNAI LEXIKON Esterházy Péter-szócikkét. Mert Péter életműve, próbáltam máris győzködni a hórihorgas mestert, egy posztmodern Jókai életműve. Majd így folytattam, akárha egy igazi svéd gyufaszál, s itt máris a hórihorgas mestert idéztem, fejből tudtam gyufára vonatkozó mondatait mind (Most veszem észre, írja éppen idézendő mondatunk előtt, már Stockholmban, hogy zsebemben elhoztam ide egy otthoni gyufásdobozt.), ezt pedig különösen, ugyanis a legszebb magyar mondatnak tekintettem, amit aztán meg is említettem – el is mondtam, recitáltam neki magának:

Az igazi svéd gyufa fája habfehér, puha, kedvesen és szabályosan csiszolt.

Kosztolányin kívül, próbáltam folytatni, egyedül Péternél lehetséges a habfehér, a puha és a kedves után a szabályos mint olyan, méghozzá egy matematikus szabályossága… Valamint természetesen abban is reménykedtem, én majd meg tudom győzni, írja meg nekünk az ÚJ TOLNAI-ba: a Könyökcső és a Könyök utca szócikkét is, mert, magyaráztam a hórihorgas mesternek, nekem már régtől meggyőződésem, külön címszót érdemel a Könyökcső és a Könyök utca, ahogyan külön címszót a Jajgató Felicián is (lévén hogy nem véletlen fordította volt a Somlyó Zoltán verseire olyannyira érzékeny, tán legérzékenyebb Orbán Ottó Ginsberg verseit az Üvöltésben, Orbán Ottónak éppen csak ki kellett volna mondania, tán ki is mondta: a Jajgató Felicián a magyar Üvöltés. T. Olivér legalábbis éppen Orbán Ottó nyomán, a bécsi Diplomatische Akademie Sírás Tanszékén egész szemesztert szentelt a Jajgató Feliciánnak, lévén hogy akkortájt már mindinkább a jajgatás és az üvöltés felől közelített volt a síráshoz mint olyanhoz; és akkor itt még, elnézést a hosszúra nyújtott, húzott zárójeles részért, a pont nélküli mondatokért, hogy pontosítani, pont nélkül, dohogott nemegyszer Gorotva), ugyanis akkor ott, az EL GRECÓ-ban, amely azért olyan híres, mert egyik legfontosabb regénykönyve az emberiségnek, a Holt lelkek ott, azokon az eres, olykor akárha élőn pulzáló (megtapasztaltam, sokat nyugtattam rajtuk tenyerem) márványasztalokon íródott, igaz, erről Kosztolányinak még nem volt tudomása, hogy egyszer csak, igen, éppen mostanság egyszer csak kitűnt, a világ a Holt lelkekhez kezdte tartani magát. Úgy is mondhatnánk, mostanság tűnt ki, hogy mindig is ahhoz tartotta volt magát, ergo Gogol (és neki a regény alapötletével szolgáló, Kisinyovba száműzött Puskin) sejtette meg, a világ mindig is a Holt lelkek partitúrájához tartotta magát. Szóval akkor, megemlítvén a Könyök utcát, Kosztolányi szemébe könny szaladt, sírt, mind hangosabban sírt, majd jajgatni kezdett, mind hangosabban jajgatni, persze az EL GRECÓ-ban nem lepődtek meg, sok furcsa, romantikus költő megfordult ott, a hórihorgas mester eljátszotta, jóllehet nem is játszott, ő, aki mindig játszott, most valóban nem játszott, előadta nekem, a bécsi Diplomatische Akademie Sírás Tanszék vezetőjének, mert azt is megemlítettem neki, egész szemesztert szenteltem a Jajgató Feliciánnak, előadta az ő Jajgató Feliciánját, sőt azt is megígérte, eljön, előadja majd Bécsben, a Diplomatische Akademie Sírás Tanszékén is az ő Jajgató Feliciánját…

Akkor, Fenyvesi Ottó Olvasólámpája alatti beszélgetés után történt ugyanis, hogy veszprémi barátai elvitték T. Olivért Várpalotára, az erőmű, az immár meghalt alumíniumváros hutái közé, az alumíniumváros művelődési házába, a Veszprémben éppen történő Mozgásszínházi Fesztivál egyik kihelyezett szép előadására. Amikor is T. Olivér rádöbbent, hol is van tulajdonképpen.

Hát, Inotán, kiáltott fel: egy par excellence Hamvas-helyszínen…

És afféle látomásként már meg is jelent volt előtte, Veszprém eljövendő Európa Kulturális Fővárosa centrális történése: az elhagyott huták között (itt meg kell említenünk, hogy mint az az Üvegtűz című prózatömbből kitűnik, Olivér évekig kerülgette volt a lengyel és cseh üveghutákat), magukban az elhagyott hutákban, a huták körüli halomsírok árvalányhajas lankáin egy egész évben történő Hamvas-symposiont képzelt volt el… Mert milyen különös is az árvalányhajas halomsírok és az alumíniumhuták találkozása, semmivel sem kevésbé izgalmas, mint egykori találkozása az esernyőnek és a varrógépnek a boncasztalon… Miközben Hamvas éppen az egyik barakk oldalához dönti kerékpárját, melynek kormányán ott lóg aktatáskája… Melyben egy marék cseresznye…

Igen, gondoltam a fürdőszoba homályos tükrei előtt forgolódva, netán megpillanthatnám hátam közepét, lám, a tapőrök reggele így veszi kezdetét, próbálják a tükörben megpillantani a hátuk közepén lévő púpot, ami lehetséges csupán egy túlnőtt lipóma, immár nem is púp, hanem egész hegység, noha manapság már a tapőrök munkaleírásához tartozik, immár csak bezárt, elhagyott, leégett, vagy legalábbis félig leégett mozikban zongorázhatnak, és állandó jelleggel háttal a nem létező közönségnek, Ráckevén például, mint Lábass Bandi mesélte, csak a szamaras ember szamara nézte a vetítést a félig leégett moziban, igaz, itt még konzultálni kellene Kukorelly Bandival, ugyanis ő emelte elvvé, hogy egynél kevesebb közönség előtt nem olvasunk fel, konzultálni, elismeri-e közönségnek annak a ráckevei szamaras emberemnek a szamarát…

Szeretem T. Olivér versét, gondolta Jonathán, melyben valami olyasmit mond, azt hitte, a tevék, nem a tapírok púposak…

Aztán a fürdőszoba ajtajára szerelt nagy tükörben a heréimet is hosszasan súlyozom. Volt egy kedves gyerekkori barátom, rég nem hallottam róla, akit húrostökűnek csúfoltak társaink, ma sem tudom, miben is állt az a húrosság, tán hosszabban lelógott, húrokon lógott le herezacskója, tényleg nem tudom, de nincs kizárva, immár én is úgy húrozódtam volt fel közben, akárha egy új hangszer, új hárfája a hársfaiskola zenekarának, mint ő, aranyos kis ifjúkori barátom. Mind gyakrabban érzem, persze egyértelműen zsírpúpommal (lipóma) összefüggésben, valami ideg, finomabb izom-húr vibrál heréim és a nyakam között, valójában akárha nyakamon tartanám az összsúlyt, a nagy zsírpúp (lipóma) és a herezacskó súlyát is… Lehetséges, kérdezte egyszer Jocó, hogy Olivér hol homárral, hol a szétszerelt biedermeier luszter részeivel teli hátizsákjával álcázott púpja, egész lénye zsírrá, disznózsírrá hízik, igen, beteljesül megérzése, így lesz, így születik, egy lipómából, Kosztolányi és Beuys nyomán: költő disznózsírból…