Körkép
2024

Harminchét
mai magyar író
kisprózája

Válogatta
Szegő János

A könyvben olvasható szövegeket először az Alföld, az Apokrif, a Bárka, az Élet és Irodalom, a Forrás, a Helikon, a Hévíz, az Irodalmi Szemle, a Jelenkor, a Kalligram, a Látó, a Magyar Napló, a Mozgó Világ, a Műút, a Prae, a SiópArt, a Székelyföld, a Tiszatáj és az Új Forrás közölte.

© Magvető Könyvkiadó, 2024

In memoriam Reményi József Tamás
(1949–2023)

A kötet szerzői

Antal Balázs
Bakos Gyöngyi
Balajthy Boglárka
Benedek Szabolcs
Berta Ádám
Bódi Péter
Burns Katalin
Csabai László
Dragomán György
Görcsi Péter
Harag Anita
Hegedüs Vera
Iványi Zsófia
Jenei Gyula
Jenei László
Juhász Tamás
Kiss Noémi
Kiss Ottó
Kovács Bálint
Légrádi Gergely
Makai Máté
Margetin István
Márton Evelin
Mátyus Melinda
Milbacher Róbert
Nagy Gabriella
Pénzes Tímea
Rékai Anett
Szalay Zoltán
Szaniszló Judit
Szántó T. Gábor
Szeifert Natália
Szvoren Edina
Vass Norbert
Viola Beáta
Zeck Julianna
Zsembery Borbála

Iványi Zsófia:
Papa pici lánya

„Persze mindez nem történik meg, ha az a büdös kurva nem lopja el a pénzem” – mondja, miközben egy szelet parmezános karajt tűz a villájára. Mindannyian tudjuk, hogy az anyámról beszél. Senki sem reagál, már hozzászoktunk ehhez. Próbálok nem odafigyelni, és a szomszéd asztalnál ülő családot kezdem figyelni. Anyuka elkezdi felvágni a rántott húst a nyolc év körüli kisfiának, azaz csak kezdené, mert apuka elhessegeti anyuka kezét a fiú tányérjától, és kijelenti, hogy „a gyerek is fel tudja magának vágni a húst”. Anyuka azonnal vitába száll apukával, mert ez a gyereknek még nem megy, és különben is, honnan tudná (apuka), amikor sose figyel oda, mire apuka felháborodik, hogy ő mikor nem figyelt, mire anyuka mondja, hogy például mikor nem vett narancsot, és hozzáteszi, hogy neki (apukának) ők mit se számítanak, és ha rajta múlna, Valentinka még írni-olvasni se tudna. „Szerencsétlen gyerek – gondolom magamban –, nem sok esélye lesz az életben.”

Apám még mindig az anyámat szidja. Vetek egy segélykérő pillantást a csajára, hátha ő rászól, de Klárát nagyon lefoglalja, hogy lemetssze a királyrákokról az ehetetlen részt. Én nem szólhatok. „A ne beszélj így az anyámról” mondat hallatán apámnak egy pillanat alatt kivörösödik az arca, kidüllednek a szemei, és ordítva folytatja tovább a mondandóját. Olyan, mint egy rádió, amit nem lehet kikapcsolni: ha ez ember megpróbálja, csak egyre hangosabb és vulgárisabb lesz az adás.

Úgyhogy inkább hagyjuk, hadd mondja. Klára vélhetően még örül is neki: azt hiszi, hogy az anyám szidása egyenes arányban áll azzal, hogy az apám őt mennyire szereti. Még kicsit sajnálom is emiatt.

Apámnak anyám volt a nagy szerelme. Az egyetemen ismerkedtek meg, ahol mindenki szerelmes volt anyámba. Apám hónapokig ostromolta, majd amikor anyám kikosarazta, felvágta az ereit. Mikor kiengedték a kórházból, anyám odaköltözött hozzá. Az első pofon kapcsolatuk második hetében csattant el. Anyám adott egy tojást a szomszéd néninek, és apám ezt nem vette jó néven. Apám nem az az adakozó alkat.

Egyéb konfliktusforrások is akadtak. Például a lakásunk: apám ragaszkodott hozzá, hogy minden maradjon úgy, ahogy a szülei a lakást az ötvenes években berendezték. Az összes bútorunk antik volt, és vastag, naftalinszagú szőnyegek borítottak minden falfelületet. A bútoraink folyton recsegtek-ropogtak, és mivel nem volt pénz felújítani őket, rendre össze is roppantak a gyanútlanul rájuk ülő emberek súlya alatt. Amikor ilyesmi történt, apám rendre az anyámat hibáztatta. De ha esett az eső, akkor is az anyámra förmedt rá. Egyszer az anyám nagyon feldúltan jött haza, mert feltörték a kocsiját, és kilopták belőle az autórádiót. Erre apám minden utolsó szemétládának elmondta, majd elviharzott otthonról. Olyan volt, mintha anyámat egy mindenható istenségnek tekintené, aki egyrészt gyönyörű és elérhetetlen, másrészt szándékosan folyton kiszúr vele.

Apám csak három embert szeretett egész életében: anyámat (a maga sajátos módján), a húgomat és engem. Rebeka és én imádtuk, amikor bevitt minket a kórházba, és metszeteket nézegethettünk a mikroszkópján. Igazi orvosnak képzeltük magunkat, fehér köpenyben bohóckodtunk, recepteket írtunk egymásnak („Fára mászási kedvének enyhítésére egy nagy piros almát javaslok Kaposy Rebekának”), és fel-alá szaladgáltunk a kórház folyosóin. Rendszeres családi program volt az állatkert, ahova mindig apám vitt minket, és rengeteget magyarázott az egyes állatokról. Olyankor jó volt otthon lenni, ha csak apám vagy anyám volt velünk. Anyával monopolyztunk és festettünk, apával gombfociztunk és képregényeket olvastunk.

Anyám tizennyolc éves koromra szedte végre össze a bátorságát, hogy elváljon. Ekkor már elég jól keresett a magánrendelőjével. Amikor anyám elkezdett több pénzt hazahozni, mint ő, apámban felbuzdult a férfiúi öntudat, ami abban nyilvánult meg, hogy még a korábbinál is durvábban beszélt vele. Az persze tetszett neki, hogy hirtelen tudtunk venni színes tévét, videólejátszót, új kocsit és hasonlókat. Apám szereti a technikai kütyüket. Volt egy fantazmagóriája: hogy neki járt volna a fele mindannak, amit anyám megkeresett, és ez a válást követően egyre erősödött. A „büdös tolvaj kurva” a mindennapos szóhasználata részévé vált. Hiába kértem többször, hogy ne beszéljen így az anyámról, hogy bárki mással a világon beszélhet róla így, csak velem nem, a híres osztályvezető főorvos úr nem bírta elengedni ezt a kellemes szokását.

De ma, most, ebéd közben ezt mégse kéne. Valentin és a szülei már szedelőzködnek, amikor megkérdezem apámtól, hogy milyen nap van ma. „Szeptember öt” – mondja, miközben az étlapot nézi. Hosszan nézek rá. Látom, hogy beugrott neki. Várom, hogy mondjon valamit, de inkább elmélyed az étlapban.

Klára felveti, hogy mondjunk egy imát. Majdnem felnevetek. Több generációra visszamenőleg nem vagyunk vallásosak, templomba csak külföldön megyünk, ott is nyilván csak azért, hogy megcsodáljuk a freskókat meg a kereszten szomorúan lógó Jézuskát. Az életben nem mondtunk még imát. A halott húgomért sem fogunk. De ma lenne harminckét éves, és az apám legalább erre tekintettel lehetne. „Esetleg kimehetnénk a temetőbe, hogy…” – vetem fel. „Más programunk van” – vág közbe Klára, majd kifejti, hogy az IKEA-ba mennek új szőnyeget venni. Nézek apámra, de kerüli a tekintetem.

Klára, aki már a válóper közben rámozdult apámra, hamar körbepisilte a területét. Soha fel sem merült, hogy elhívjanak Rebit és engem nyaralni, csak karácsonykor mehettünk fel hozzájuk, amikor Klára ehetetlen kosztját kellett enni. Ilyenkor Klára eljátszotta, hogy mennyire szeret minket, és de szépek vagyunk, és miért nem jövünk fel gyakrabban. „Mert nem hívsz, te manipulatív picsa” – gondoltam ilyenkor, de inkább csak mosolyogtam, és csendben imádkoztam, hogy ne kapjak gyomorrontást.

Sokáig nem értettem, hogy apám miért van együtt Klárával. Nem túl szép, főzni egyáltalán nem tud, és annyira unalmas, hogy az már szinte izgalmas. Aztán amikor a húszas éveim elején épp az egyik nagy szerelmi bánatom közepén voltam, apám átjött, hogy lelket öntsön belém. „Van, hogy az ember nem azzal éli le az életét, akivel szeretné – mondta –, nem muszáj szerelmesnek lenni, Nyuszika. Elég, ha találsz valakit, aki nem megy az idegeidre, és aki a te hülyeségeidet is elviseli.” Persze nem fogadtam meg a tanácsát, és fél év múlva már egy másik funkcionáló alkoholista művészbe voltam szerelmes, de legalább megértettem, hogy miért működik a kapcsolata Klárával. Ennek a nőnek – szemben anyámmal – nincsenek ambíciói, sosem lesz sikeresebb apámnál, emellett alig szólal meg, és úgy tekint apámra, mint az Atyaúristenre. Olyan, mint egy kedves, igénytelen kis szobanövény.

A mi családunkban a születésnap jóval nagyobb ünnep, mint a karácsony, így meglehetősen rosszul érintett, amikor kiderült, apám nem lesz Budapesten a válást követő első születésnapomon. Klára pont akkor akart Szegedre menni a szüleihez, és valamilyen, általam ismeretlen oknál fogva képtelen felszállni egy vonatra, hiába van a lakásától hárompercnyi sétára a pályaudvar. Őt szállítani kell. Innentől kezdve minden évben így történt. Soha többé nem ünnepeltük meg a szülinapomat az apámmal. A húgom születésnapját Klára kevésbé trollkodta szét, ott inkább csak az volt jellemző, hogy túl sok Martinit ivott, és arról beszélt, hogy Rebeka milyen szép, csak a vádlija ne lenne olyan vastag. Rebi ezeket a kis szurkálódásokat látszólag nem vette magára – bár a vádlis eset után két évig csakis hosszúnadrágban járt –, és engem is próbált megnyugtatni, amikor az ilyen családi banzájok után morgolódtam. „A lényeg, hogy Apa boldog mellette” – mondta ilyenkor, és ezzel nagyjából meggyőzött. De azért még így is évekig azt kívántam, hogy bárcsak valaki más tenné boldoggá az apámat, nem ez az álszent ribanc.

A húgomon az egyetem első félévében tört ki a depresszió, ami aztán hullámokban újra és újra előjött a következő években. Rebeka tizennyolc éves korától kisebb-nagyobb megszakításokkal folyamatosan járt terápiára, szedte a gyógyszereket, és próbált normális életet élni. Buzdításomra végre otthagyta az orvosi egyetemet a harmadik félévben. Apám erőltette rá az orvosit (ha már az elsőszülött elkallódott), és a húgom, aki mindig is nagyon meg akart felelni apánk elvárásainak, be is jutott, de szívből gyűlölte az egészet.

Huszonhárom évesen úgy tűnt, minden rendben van körülötte. Volt egy kis albérlete, dolgozott, és épp készült felvételizni a Képzőre. Apám ekkor jelentette be, hogy talált egy lakást, amit megvenne Rebinek. Együtt néztük meg a kétszobás, erkélyes, teljesen lerobbant lakást. Apám azt mondta, hogy megveszi neki, ha Rebeka megígéri, hogy ő fogja levezényelni a felújítási munkálatokat. Apám nem bírja az ilyesmit, már egy kisebb ügyintézéstől is idegrohamot kap. Rebeka lelkes és hálás volt. Hazafele menet hosszan ecsetelte, hogy azúrkék lesz a konyhabútor, és nagyon szeretne egy antik tükröt a fürdőszobába, hogy milyen jó lesz virágokat nevelni az erkélyen. Persze vele örültem.

Az első intő jel az volt, hogy apám a saját nevére vette a lakást. Nem értettük. Ha Rebié, akkor miért nem az ő nevén van? „Adózási okokból” – mondta apám, és ezzel le is zárta a témát.

A felújítás maga volt a szervezetlen pokol. Apám kitalálta, hogy a lakásnak kész kell lennie két hónap alatt – hiába mondtam neki, hogy legalább öt hónap kell egy ilyen mértékű felújításhoz, nem érdekelte. Rebeka nem tudott vezetni, és apám megtiltotta neki, hogy anyánktól vagy tőlem segítséget kérjen – épp rám is meg volt sértődve –, és szegény húgom annyira tartott apánk haragjától, hogy BKV-val ment ki a huszonkettedik meg tizennyolcadik kerületi fürdőszoba- és egyéb szalonokba a tél közepén. Be is lázasodott elég hamar, de apánkat ez nem hatotta meg. Rebekának rengeteg döntést kellett meghoznia: milyen legyen a csempe, a padlólap, hol legyenek a radiátorok, hogy nézzen ki a beépített szekrény stb. A húgomnak még az is gondot szokott okozni, hogy válasszon a sajtok közül a boltban, percekig képes volt csak állni, és bámulni őket tanácstalanul, és sokszor annyira feszült lett attól, hogy nem tud dönteni, hogy inkább nem vett semmit. Így amikor olyan élethelyzetbe került, hogy napi tíz-húsz döntést kellett meghoznia, és közben apánk folyamatosan sürgette, Rebi lába alól kicsúszott a talaj. Úgy felerősödött a depressziója, mint még soha, folyton beteget jelentett a munkahelyén, a lakásából sem lépett ki. Mondtam neki, hogy hagyja a francba azt a hülye lakást. „Nem lehet! Apa nem engedné”, válaszolt zokogva. „Akkor legalább hagyd, hogy segítsek. Nem fogja megtudni.” „De megtudja, és ordibálni fog!” Anyám sem tudott hatni rá. Rettegett attól, hogy az orvosi után megint csalódást okoz az apánknak.

A lakás négy hónap alatt készült el, és gyönyörű lett. Skandináv design keveredett benne vintage bútorokkal. Rebeka idegrendszere ráment, a munkahelyéről kirúgták, és a felvételire sem készült már. Egész nap ült a szobájában, és véresre rágta a körmeit. „Mi a baj?”, kérdeztem. „Nem akarok ott lakni. Nem bírok most átcuccolni, de apa azt akarja, hogy egy hónapon belül költözzek át.” Ekkor felhívtam apámat, és mondtam neki, hogy ne erőltesse a költözést. Várjon egy-két hónapot, mire Rebi összeszedi magát. Apám elgondolkodhatott a dolgon – akkor legalábbis azt hittem –, mert másnap felhívta a húgomat, hogy beszéljenek. „Na, csak szorult belé némi empátia” – gondoltam magamban.

A beszélgetésük után Rebeka felhívott, de úgy sírt, hogy egy szavát sem értettem. Átmentem hozzá, és kiderült, hogy apánk visszaveszi a lakást, mert szerinte Rebeka nincs olyan állapotban, hogy fenntartsa. Nem dolgozik, a felvételire sem készül, csak „tunyul egész nap”. Így alkalmatlan arra, hogy intézze a számlákat meg az egyéb ügyeket, úgyhogy apám megtartja a lakást.

Tajtékoztam. „Elment az eszed?!” – hívtam fel apámat, amikor eljöttem a húgomtól. „Ígérsz neki egy lakást, felújíttatod vele, ő beleroppan, és aztán elveszed tőle?!” Apám végtelenül nyugodt volt a telefon túlvégén. Csak annyit mondott: „Igen”, és lerakta. Többé nem vette fel, ha hívtam, és az üzeneteimre se reagált, amikben megírtam, hogy Rebit be kellett vinni a pszichiátriára.

Két hétig tartották bent. Csontsoványra fogyott, de úgy tűnt, jobban van. Beállították a gyógyszereit, amik már kezdtek hatni. Hazavittem, besegítettem az ágyába. „Nem is volt olyan nagy szám az a lakás” – mondta mosolyogva, mielőtt elaludt, és könnyek csillogtak a szemében. Bár a nappaliban aludtam, nem ébredtem fel, amikor kilopózott a lakásból. A rendőrségi jelentés szerint hajnali fél kettő és kettő között ugrott a Dunába. Csak a hálóingje volt rajta, amit évekkel korábban apánktól kapott. Daddy’s little girl – ez volt a hálóingre írva, amin egy papamaci átölel egy masnis medvebocsot.

Ennek már kilenc éve. Apánk nem jött el a temetésre. Haragudott Rebekára, hogy „ezt tette vele”. Évekig nem álltam szóba vele. Aztán annyit könyörgött, annyira mondta, nem bírja tovább, hogy nem lát, hogy fokozatosan elkezdtem vele újra beszélni, mert mégiscsak az apám. És valahol szeretem. Vagy legalábbis szeretnem kell. Kéne. Kell.

Rebekáról sosem beszélünk.

Most, hogy végeztünk az ebéddel, apámék hazadobnak. Megköszönöm az ebédet, itthon bekapok egy nyugtatót, töltök magamnak egy pohár bort, tinderezek kicsit (nyolcat balra, egyet jobbra), és elkezdek valami gyilkos cápás filmet nézni, hogy eltereljem a figyelmem. Nem vagyok elég álmos, úgyhogy kimegyek a konyhába, töltök magamnak még egy kis sauvignon blanc-t. Akkor éjjel, kilenc évvel ezelőtt is pont így tettem. Két pohár bor és egy Xanax. „Nem én öltem meg, hanem az apám” – kezdem mondani a mantrát, amit a pszichológusommal jól begyakoroltunk. „Nem én öltem meg, hanem az apám. Nem én voltam” – mormolom magam elé, miközben fél szemmel figyelem, ahogy egy gigantikus cápa tőből leharapja egy búvár lábát. „Apám volt, nem én. Ő volt, nem én. Ő volt.” Remélem, holnap úgy ébredek, hogy hinni is tudok ebben. Mert egy családban egy szörnyeteg bőven elég.

Márton Evelin:
Milica vedre

„Álmaimban Fehér a maszájok régi bőrköntösében jön felém, aztán szorosan egymás mellett haladva lépkedünk át gyepűn és mezsgyén, kősivatagon. Nem tudom, mi jár a fejében, nem tudja, mi jár a fejemben. Karja forró, és a néha-néha hozzám ütődő válla is.”*

1.

Nehezen keltem útra a Dohánytermesztők Dombjáról, a szép Mumtazzal elköltött igézetes és vészterhes napok, éjszakák után. A negyedik napot valójában az utcán, a faragott kapu előtt töltöttem, bámészkodással és révült elmélkedéssel, melyből az egyik mosóasszony ébresztett fel, akit Csetnikné küldött Mumtazhoz valamilyen üzenettel. Ő hozta ki a vedremet, vagyis a főnök dédanyjának, baba Milicának a vedrét, mert ugye a tárgyak elraktározzák magukba mindazoknak a részecskéit, akik életükben illették, csak ezek az adatok az emlékezettel együtt elvesznek. Baba Milica még megvan, homályos folt ugyan, de mintha emlékeznék rá, szikár öregasszony, fekete kendője szélén ingerlő a csipke, ám jól tudom, nem emlékezhetem rá, már régen halott volt, mire én meg a főnök megszülettünk.

A jó vider százötven éves. Bizonyság erre az aljába ütött mesterjegye Pan Emer vederkészítőnek. Most új, hófehér zománctető díszeleg a tetején, csillog a napsütésben, nem lesz ennek jó vége, vakság, megsüketülés, lesántulás, vagy valami egyéb kórság. Bennem a féreg, érzem én! Vesém tájékán tanyázik, de majd kihajtatom magamból, ha erőre kaphatok. A mosóasszony, no meg a veder megadta a löketet, hogy elinduljak a belső harmóniám felé, mely a gomolygó homályba vész Mumtaz szoknyái, dohánya és kendere, ölének s bőrének selymessége, véres meséi, éles nyúzókéseinek erdejében.

2.

A mi városunkban gomolygás, köd, vihar, komisz vagy szelíd szél, jeges, sima és ónos eső, sivatagi homokkal terhes homály gyakorta van. Emellé itt minálunk alig akad lapos tér. Ilyen domb, olyan völgy, szurdok, barlang, patak, gázló és hidak. Házak, fészerek, sufnik, villák, hangár és bunker elszórva hányódnak a dombokon és magaslatokon, nyaktörő helyeken, ahová csak hátizsákban lehet felhordani az építőanyagot. Ez az itteni népnek nem akadály. Származását tekintve építőmester, kőműves és ács itt majdnem mindenki, s akárcsak a Milica vedre, átöröklődött némi tudás arról, hogyan lehet egy ilyen pocsék helyből önellátó városállamocskát építeni, és azt mindenféle csellel, csalással, ámítással, a lehető legjobban elszigetelni mindattól, ami körülveszi.

Ha valamely lángoló elme kutatná, kik alapították ezt a várost, és összefüggő adatlánccá fonná mindazokat, akik valaha is itt letelepedtek, könnyűszerrel megértené, mi működteti a várost, hogyan függ ez össze a domborzati formákkal, a népek szokásaival, természetükkel, viselt dolgaikkal. Én már megtettem, világos minden, a múlt kiválóan megmagyarázza a jelent, és könnyen kiszámíthatóvá tenné a jövőt, de persze ennél sokkal bonyolultabb a valóság, semmint azt egyetlen elmélet magyarázni tudná, meg hát az elméletnek csak az egyik kapuja van bezárva, az a kiindulópont, a gondolat, ahonnan kifürkészhetetlen messzeségekbe lehet futni, előttünk az örök tágasság, míg a halál el nem választ.

Ha például minden ezzel a mondattal kezdődött volt, hogy: legyen világosság! – akkor máris ott találjuk magunkat az ősrobbanás szemkápráztató pillanatánál, márpedig ha ott vagyunk, akkor mi volt elébb, az ember vagy a gondolat? A kettő egyesek szerint összefügg, mások szerint egymástól függetlenül is létezhet. Érzem, ahogy megzavarodok, és égnek fejemben lángoló tarlótüzek. A katlan aljában van egy forrás, abban hosszan mostam az arcomat, és eldöntöttem, hogy kertész maradok, hangfogó, futár, és mégsem szeretnék filozófus lenni, de szívesen lennék szobor, rakhatna rám fészket galamb, rigó és varjú, költhetne rajtam a tengelic.

Ezek a rémes eszmefuttatások azóta gyötörnek, mióta Mumtaz megétett, ő tudja, hogy mivel.

3.

A város földrajzához visszatérve, a tömbháznegyed úgy tör az ég felé a legmagasabb domb gerincén, mint Csetnikné kontyában a fésű, mely fegyvere a jóasszonynak. Ember legyen a talpán, aki ezt a mi városunkat bejárja három-négy nap alatt az örök vándor lován, gyalogszerrel. Lám, én sem jutottam túl messzire, mindössze egy meredélybe, és onnan kis vargabetűvel a Második Dombra hágtam fel, ahol a dohány- és komlótermesztők portái vannak. Eredetileg az égig érő tömbháznegyedbe indultam, hogy a főnöknek vágott virágot vigyek a kósza tavasz első napján, mely után pár napos szeszélyes nyár ereszkedett reánk, és én nem értem ki a boltba, és most úgy érzem, nem is érkezhetek meg többé. Ördög bújt belém, ha nem más, s nem tudom, ki akarom-e űzni. Hát ezért vánszorgok ilyen lassan a meredély felé, ahonnan magamat keresve kell lekászálódjak a setétlő katlanba, hogy a szűk sikátoron visszajussak arra a helyre, melyet ki tudja, hogy miért Agák terének neveznek, és ahonnan negyednapja elindultam volt.

Az Agák tere kopár placc, közepére zsúfolódott a piac, bódék és standok, sátrak, házikók tömkelege. A piac mögött a Szamárhágó nevű cserjés-fás, nyaktörő domb magasodik, ott a főnök családi villája néhány kunyhó, melyekbe laknak, melyekbe nem. A kétszintes épület úgy rejtezkedik a bozótos kertben, mint őserdőben a vadászkastély. Szerencsés ötlet volt annak idején lakást cserélni a főnökkel, de immár nem a legjobb, meg is mondom ma neki, hogy erről döntenünk kell, különben is, lehet, hogy kicsit elmegyek világgá.

4.

Hamarosan nyakunkon az ősz, a hosszú esők napjai, meg a fagyoké, amelyek korcsolyapályává változtatják a várost. Az esőért nem rajongok, és a komor setétségért sem, mely ránk fog nehezedni hamarosan, de korcsolyázni nagyon szeretek, s a fagyos dombokra felmászni macskakörmös s báránybundával bélelt csizmacsban, melyet már senki sem tud készíteni, csak az én dédapám tudott még, Duka, a csizmacsos. A főnök hetekre el szokott tűnni, ha beáll a fagy. Lehet, jobb lesz neki, hogyha a megszokott bázisáról kel útra.

Bajan falatozójában rendeltem egy nagy őzlábgombát, két füstölt pisztrángot adtam érte cserébe. Íme, így táplál engem a szép Mumtaz, aki baba Milica vedrét nem üresen küldte vissza, hanem új, zománcozott födővel, ezüstcsattal, és a veder aljában egy jókora növendék harcsával, érette kaptam a pisztrángokat. Bajan nekiveselkedett a gomba szakszerű kisütésének, és közben kikérdezett, hogy merre jártam, mióta nem látott. A Mumtazzal való ügyemre csak hümmögött valami érthetetlent, az indította be a beszélőkéjét, amikor elmondtam, hogy az üzenet, amit odaszállítottam, egy baromság volt, miszerint Arkagyij fölött édes a szeder. De siessen kicsit a gombával, mert három napja nem ettem, jóllehet az az igazság, hogy Mumtaz étekkel is édesített engem, füstölt húsos szalonnákkal, mézzel, borral, hideg pálinkával, szamócával, leplét borította reám, illatos haját, és ölét a szememre bocsátotta, de én mégis majd meghalok az éhségtől.

5.

Képzelje, Jovánka elfutott, már negyedik napja semmi hír felőle, úgy hallottam a főnök teljesen begerjedt, mozgósítja az agarakat. No de ki mondta magának, hogy Arkagyij halott? S hogy el lenne ásva messzi mocsarakban? Ugyan már, bolondokat beszélt, aki mondta! Hisz megvan ő, ott, ahol lennie kell. Teszi a dolgát, naponta rádiójelentést kapunk tőle, melyeket az ellenkém minden esetben igazolt, semmi fegyelmi gondunk nem volt vele az elmúlt években. Mumtaz veszedelmesen bolond, nekem elhiheti. Nem magára hajt, ne szédüljön bele, vagy még mindig igézet alatt áll? – hadarta Bajan.

Várjon, Bajan – mondtam neki. Elébb egyem meg ezt az őzlábgombát. Három napja nem ettem, bánom is én most ezt a sok kavarcsát, amiről beszél.

Míg a számat törölgettem, azon tűnődtem, hogy lám, a régiek mégiscsak kapiskáltak valamit szerelem és éhség kapcsolatáról, mert íme, a bódulatból a gyomrom ébresztett. Hát így állunk. Jovánka meglépett, Mumtaz állítólag tőrbe csalt engem, összeért köröttem valami háló, és én belegabalyodtam, mint szerelemtől szédült tengelic. Bajan figyelmeztetett, hogy Mumtaz ide vagy oda, vigyázzak magamra, mert csúnya idők jönnek, percek alatt szakad le az ég, és fut ki lábunk alól a talaj, és fővünk le csontjainkról, vagy fagytól töredezünk szét, és lesz belőlünk újra csillagpor, hamu. Öleléssel búcsúztatott, ahogy mindig, éreztem, ahogyan dobog a szíve a mellkasa közepén, és hogy a szaga olyasféle, mint a száradó füveké.

Aztán Csetniknét, a kofát kerestem fel a virágpiac 4-es számú bódéjában, hogy szóra bírjam Mumtaz felől, de persze nem mondott semmit, csak kacagott, és abból a nevetésből kellett volna nekem kihámozni, hogy mi is az üzenet. Idegesítőnek találtam Csetniknét, legszívesebben megköpdöstem volna, hogy nehogy balszerencsét hozzon rám, ha már meg nem tette. Mintha érezte volna, hogy emészt az iránta való gyanakvás, kupica pálinkával kínált, és a bódé mögött rágyújtottunk. Csetnikné Prilukit szívott, és láttam, hogy a láda tetején, a párnán ott van a Nocsju kartonborítós példánya. Tetszik? – böktem a könyv felé, de Csetnikné csak legyintett, mintha azt mondaná, mit számít, hogy szeretünk-e egy könyvet, vagy sem, mit számít az ma, és számíthatott-e valaha is.

6.

Akárcsak a szép Mumtaz kertje felé mentemben, most a Joházik ulica felé is átázott a nadrágom. Ez az ulica egy egészen keskeny kecskecsapás, a vagonstúdióm itt felejtett útépítő barakk, minden kényelemmel ellátva, de erről már én magam gondoskodtam. Bolond egy idő van ma, mikor fúj a szél, s a nyakamat tekergeti, mikor a nap süt, vagy felhő szór jeget és esőt! Bokámról vádlimra kúszik a hidegség, fel a combomra, derekamra, ha nem vigyázok, a nyakam tövéig esz majd a nedvesség, és az igazán nem hiányzik. Mióta Mumtaz bársonyszoknyája alá kerültem, megváltozott bennem sok minden, mintha a bőröm is. Volt már ilyen, egyszer egy hosszúra nyúlt szilveszter után bolyongtam elveszetten a ködben, alig-alig értem haza.

A varázslat, ami most van rajtam, másabb, mint az a ködös volt. Akkor az Özvegy kavarta fel a sejtjeim működését, miatta lett a köd vaskos páradunyha, melyben süketen és vakon botladoztam, és az volt az érzésem, hogy az a valaki, akit énemnek gondoltam, pár lépéssel mögöttem bukdácsol. Most nincs köd, és lassacskán mintha vissza is bírnék bújni a régi bőrömbe, amelyben egyszerű bolttárstulajdonos és hangfogó voltam, csakhogy már nem sok értelmét látom a visszabújásnak. Minek? Valójában nem vagyok elégedetlen ezzel a fickóval, és a véres kezű Mumtaz magába bolondított ugyan, de segített felébredni a punnyadásból, melyben szinte tökéletesnek gondoltam magam.

7.

A Joházik ulica aljában nagy ferfetét találtam. Kétségbeesett és részeg férfiak ordítoztak és esdekeltek kétségbeesett és részeg nőknek a függönyözetlen szoba-konyhákban. Nem is csoda, hiszen az egymásra pakolt betonkockából forró és nedves gőz áradt. Az öt emelet minden ablaka pattanásig ki volt tárva, mert pusztító hőség és fülledtség lepte meg erre az éjszakára a városnak ezt a részét. Más negyedekben is szélsőséges ma az időjárás, erről Csetnikné számolt be még a piacon. A mosónő azt a hírt hozta, hogy a Dohánytermesztők Dombja fölé beállt a facsaró-felhő, és a lezúduló eső elmossa a földet a dohány gyökeréről, ha el nem áll holnap éccakáig. A Szamárhágón pedig éppen ma délután, míg én Bajannál időztem, lúdtojásnyi jég hullt. A főnök kertjének sokféle sarkalatos pontján, és a házon itt-ott elhelyezett hangtechnikámnak annyi, minden odalett. Valójában emiatt szántam rá magam, hogy a piacról a Joházik ulicába induljak, és megnézzem, miféle ebet dédelget ott a főnök, mely ebet érettem való határtalan szeretetében nekem átadott, hogy társam s vezérem legyen a kóborlásban.

8.

Az ulica elején lakó népek gyermekei szokásukhoz híven üdvözölnek, jóban vagyunk, szeretem őket, és végtelenül sajnálom őket, amiként ők is engem, bevallásuk szerint. Szürkületkor itt gyülekeznek a széles beton támfalon, ugyanazt a vaslépcsőt használom én is, amit ők, amikor a vagonstúdió felé kapaszkodom. A gyerekek fülükre szorított tenyérrel nézik a nemek harcának pantomimjét, a széles és szaggatott gesztusokat. Majd a levegőbe szagolnak, hallgatóznak, megfejtik intonáció, artikuláció, sikoly, morgás és hörgés üzenetét, és kihámozzák az elődök baját az ajtócsattanástól lehulló vakolatból, szökött szellentésből és más kipárolgásból, a szónyilakból, melyek suhognak szüntelen. A gyerekek jövőre vonatkozó jóslatai sötétek és vakmerőek. Teljességgel hiányzik belőlük mindennemű szürkeségek megnyugtató árnyalata. Nehéz lesz tőlük elválni. Talán nem is megyek sehová, lehet, kiheverek mindent, akár a lázat, ha alhatom egyet a saját ágyamban.

9.

Ímé, Gáb! A hátamon hoztam fel a vaslépcsőkön, de ő egyedül is feljött volna, csak gondoltam, megkímélem – hadarta a főnök, aki ott várakozott rám a vagonstúdióban, és megpaskolta a felindultságában reszkető csíkos agár nyakát. Ő az, ő lesz a te társad – mondta a főnök, és én ismét éreztem, hogy szeret. Most ne haragudj rám, pofikám, de mennem kell. A kulcsot ugye a szokott helyen találom?, kérdezte, és vidáman csillogott a szeme, miközben ábrázatomat s alakomat fürkészte. Jó lesz minden, meglátod – bátorított, és megveregette a vállamat, majd hagyakozott, hogy két nap múlva a boltra függesszem ki a Pihenni mentünk feliratot, zárjak be mindent, készítsem elő a generátorokat, hogy áramszünet esetén tartsák a minimális hűtést, és jó éccakát! Menjek, amerre csak kedvem tartja. Baba Milica vedrét nekem adta, és hirtelen kioktatott arról is, miféle kórságok érhetik az agarat, és hogy azok ellen én mit tehetek, majd megcsókolta a homlokom közepét, és elviharozott.

* Escamillo belépője II., www.helikon.ro (2023.02.09.)

Mátyus Melinda:
Érjen véget ez a nap

Ma november 24-e, vasárnap és délután öt. Már öt.

B nem hív és nem ad életjelt. Még délben kellett volna. Az istentisztelet bő óra, ilyenkor kicsit ráhagy, és hív.

A férjem ledobta a palástját, és ágyba vágta magát. Én az adventi koszorút akartam, valamit kezdeni kell vele, például felakasztani, ezzel is fogadtam őt, melyik ajtóra. Akasszuk egy ajtóra.

De bement a szobájába, és lefeküdt, se tévé, se újság.

Valaki telefonált, nem B, a macska be akart jönni, a harangozó integetett, mert meglátott az ablakban, én tovább álldogáltam, visszaintegettem. Ilyesmik.

Végül megkoszorúztam a férjem szobáját.

Tehát nem ebédelünk. Ez már vacsoraidő.

Azóta a szobámban fekszem. Várom B-t. Hosszú beszélgetést terveztem, kifaggatom, beszéljen, beszéljen, az utolsó együttlétről, a telefonos kínokról. A kettő között nem húzok éles határt, semmilyent, személyes és telefonos nekem ugyanaz, mindkettő igazi, a lélegzeted, ezt fogom mondani, a hangod, felém terjeszkedik, transzportálja minden porcikádat, a drótokon át az én párnámra.

B-t beszéltetni kell, előbb én, az illatod, a hajlataid, és utána kérdezni, ugye te is, és te is pont azt. Úgy értem, legesleginkább. B magától nem beszél.

Mintha nem közös kínok volnának.

Levetkőztem, és azóta döglődöm, egy szál melltartóban. B csak nem hív. Már délután öt.

Te idáig aludtál, kérdezem a férjemet, nem kopogtat, csak benyit, tudod te, hány óra.

Fekete öltönyben pózol.

Vacsorázunk, kérdezi, nem is kérdezi, állítja. Valamit mondani kellene. Hogy döntsön ő.

Dűlőre jutunk.

Egész héten a kedvében jártam. Lefekszem vele, ezt is elhatároztam, ha jelt ad, ha közel jön, mondjuk óvatosan a fenekemre tapad, mindenemet széttárom, egyik lábamat az ég felé, a másikat bele a zöld szőnyegbe.

De hat után nem lehet, azt mondja, hat után ő már biztos semmit. Egy almát se.

Én benne vagyok, legyen hat előtt. Régen még este tízkor is lakmároztunk, bepréselődtünk egy kicsi szobába, és mindenfélét összeettünk. Nem okozott puffadást. Én néztem a fiúkat, és rémüldöztem, minek vedeltek ennyit.

Hát barátok vagyunk.

Többféleképpen mondja, rég elmúlt öt, öt jócskán elmúlt. Mindjárt fél hat.

Rákérdezek, mit jelent a mindjárt, hogy öt óra húsz perc, tényleg most kell.

Ha mondaná B, hogy körülbelül mikor. De ez a várokozás.

Rendben, vacsorázzunk. A fejemet könyökben megtámasztom, és egyedül felállok és felöltözöm, ő belém karol, és indulunk. Végig beszél, nagyon belejött a szavakba.

Hogy túl sokat dolgozom, kiváltképpen ünnepek előtt.

A végén megnézhetem magam. Ágyba kerülök, és mi lesz velünk. Mehet Németországba. Pelenkázni.

Válaszolhatnék, mostanában tényleg kijutott, az ünnepi készülődés, a templomjavítás, és ezenfelül a rendszeres programok. Készülés a prédikációkra. Vagy, hogy nem, nem dolgozom másoknál többet. Vagy csak a valóságot, nem vagyok beteg, és kész.

De rálamentálná, jól vigyázz, a végén még ágyba kerülsz. Más ágyába.

Rövidre zárom, igazad lehet.

Mégis visszatoppan, a témához, gyere vissza, gyere a sárga paplan alá.

Legutóbb is, mikor B kiállításáról jöttünk, és egymás mellett gyalogoltunk, körülbelül fél éve, te nem vagy normális, kezdte, te befeküdnél B ágyába, téged nem is B művészete…

Miket beszélsz.

Nem hagyta abba, te beleestél B-be, az ágyába kívánkozol, hazaértünk, levetettük a cipőt, és saját ágyába akart. Belém passzírozta volna magát.

Ne gyere közel.

Hogy férnél belém.

Újíthatnánk az étrenden, javasolom, például, kérdezi, például kaukázusi kefir, müzlivel. Úgy értem, minden este.

Szöszmötölök az asztalon. Különválasztom a kanalakat és késeket, az asztalon óriási a halom, tegnaptól csak növekedett. Tányérból kettő, de csomó evőeszköz, kések, villák, mintha rendes ételben gondolkoznánk.

Saját ajtaját fixírozza, hogy én mekkora szarságot biggyesztettem az ajtajára. Mekkora giccset.

Jól tudom, mondom neki, újból meginspektálom, újságpapír, szárított narancs mindenféle bogyóval, és körbearanyozva fehér selyemszalaggal, rajta igevers, A szeretet soha el nem fogy.

Sántáéknál kellene lennem.

Tegnapelőtt üzentek, hogy nagy baj van, siessek, amennyire tudok.

Sánta nénivel énekelgettünk, belém kapaszkodott, jöjjek még, jövök, ígértem, talán holnapután, utána imádkoztunk, én a szokásosat, ő szabadon, hogy Drága jó istenem, nyivaszd meg a férjemet végre.

Megismételtem, igen, visszamegyek, a bácsi nem beszélt, csak a fejét rázta, hogy nem, hogy van Sánta bácsi, kérdeztem, nem, intette, a vállára tettem a kezemet, nem, nem. Néztem a szemét.

Ahogy a feleségét nézi.

Mit tehetek. A bácsi nem állt fel, nem ült le. Végül kikísért. De kulcs nélkül, utána vissza a házba, és újból ki, egy hatalmas kulcsköteggel, kapukulcs csak nem volt, nincs kapukulcs, intette, megnézhetem én, kérdeztem, elmutogattam egyenként a kulcsokat, ez, vagy ez, végül kimásztam a kapun, és elkéstem két másik programot.

Mit érdekel téged, hogy giccs, dünnyögöm, közben kántáló gyerekek dörömbölnek, román gyerekek óriási dobokkal, az ablakhoz megyek, a harangozó hadonászik, azt mondhatja, menjenek tovább.

Megváltoztam, mondja a férjem, és a helyzet csak romlik, a helyzet vagy én, kérdezem, a gyerekek hangosabbak, látják a két kocsit, látják, hogy itthon vagyunk, összekotorunk húsz lejt, intem, én biztos nem, mire kimegy ő, éneket nem igénylünk, mondja románul, szóval megváltoztam, kérdezem.

Persze. Odalett a híres lelkiismeretem is. Sántáékhoz se mentem el.

Az előbb másként vélekedtél. Hogy túl sokat dolgozom.

De hektikusan. Fejetlenül. Fejest ugrom a munkába, aztán hetekig művészkedem. Azt sem rendesen, nem igazi művész módra. Mert belőlem nem jön ki semmi szín.

Nézzem meg a többi lelkésznőt, egy prédikációskötet, egy imádságoskönyv, valamit szinte mindenki összehozott.

Befejezi a kefirjét, és rákezdi: Dicsőült helyeken, mennyei paradicsomban, Akik vigadoztok, véghetetlen boldogságban, Szent és ártatlan állapotban, Az Úr nevét szép énekszóban, Magasztaljátok vigasságban, te megkettyentél, kiáltom neki, mit énekelsz itt egyedül, visszahullok a székre, te tisztára megkettyentél.

Mit csodálkozom, mondja, aki egyedül van, megkettyen.

Hívhatott B. A konyhába nem hoztam telefont. Mert ha éppen vacsora közben hív, elpirulok, elárulom magam, és ugorhatom a fejest a szószékről.

Mentateával fejezzük be a vacsorát, nem hányom ki.

Végre indulok, hozok vizet, füzetet, laptopot, és bekuckózom az ágyamba.

B még mindig nem, nem és nem, átfuttatom a régi üzeneteit, az utolsó fél éve érkezett. Azóta kizárólag beszélgetünk. Az üzeneteket milliószor végigolvastam, most az utolsóval kezdem, és visszafelé haladok, nem lehet abbahagyni, ékezet hulljon az égből, ilyeneket írt, és édes-édesem, fényes angyalok röpködnek körülötted, ropják a halleluját. Mint akik megkukultak, látják a szépségedet, és attól.

Édes istenem, ennyit válaszoltam.

A férjem újból benyit, és kitakar.

Meztelen vagyok. Belefelejtkeztem az üzenetekbe. Elfelejtettem hálóinget venni.

Miről prédikáltam ma, kérdezi. Így nem tudok válaszolni, még melltartó sincs rajtam.

Ne finnyáskodjak. Egy rövid szinopszist.

Szinopszist sem tudok. Ha felveszem a hálóingemet.

Hasra fekszem, érjen már véget a nap.

Ő a Lukácsból prédikált, az adventi angyalból, a fenét sem érdekli, gondolom, a paplanomat kérem, adja vissza a paplanomat.

De melyik adventi angyal, kérdezem végül.

A Zakariásé.

Már megint a Zakariásé. Mindegy, hallgatok. Nem érdemes megnyitni a témát, persze hogy a Zakariásé, minden évben összeszólalkozunk, fejre állt Zakariásba.

Mindig őt prédikálja. Zakariás maszkulin angyalát.

Add vissza a paplanomat. Fázom. A noteszemet a fenekemre teszem, de nem takarja el, a családban mindenki nagy fenekű.

Hát képzeljem, Zakariásnak felesége is volt, és Erzsébetnek hívták, ezt miért mondod, kérdezem, mert úgy csinálok, mintha macsós történet lenne. Jövök itt a feminista maszlaggal.

Tavaly is kitámadott, szálljak le róla és Zakariásról, Zakariás nem lett glóriás. Mindenki kiröhögte, az angyal is, leckéztette és kicsinálta. A szavakat kiszívta a szívéből.

Ezt sehol nem írja, mondtam, hogy kiröhögték satöbbi, éppenséggel szépen végződött az egész.

De nem is ez a probléma. Nálad csak férfiakat szólít az Úr, ez a baj.

A te szószékeden újraéled a férfiuralom.

Hason fekve maradok, kérem a paplanomat, a paplanomat.

Nekem mindig a nők angyalai, de hallgatok, az én szószékemen ma délelőtt is Mária volt. És Mária angyala. Felolvastam és komótosan kibontottam, részletesen, közérthetően.

És a szavakat jól megfújtam, induljanak, induljatok békével.

Pedig engem is megkergetett az angyal, éppen a Máriáé.

Mikor szerelembe estem. És rám akarta sózni a gyermeket.

Máriáról beszéltem délelőtt. Az angyal Názáretbe érkezett és benézett az ablakon. Egyből kiszúrta Máriát, szólt is, rögvest az ablakból, üdvözlégy, kegyelembe fogadott, drága asszony, én nem vagyok asszony, de leszel, leszel, gyere már be az ablakból, az angyal belibbent, és Mária mindent látott, az angyal kövér volt és könnyű, a szárnya hosszú, a lába görbe, levágta magát Mária elé, ez nem jó, és nem illő, vélekedett Mária, az angyal térdel, és én pöffeszkedem, vendég is, angyal is, és nagyot fordított a helyzeten.

Az égből is látszott a változás.

Az angyal fent, és Mária alatta, milyen könnyű vagy, mondta Mária.

A szárnyaimmal is besegítek, azért, szólt az angyal, és hangos biztatásba kezdett, ne félj, ne félj, repetálta, jól jött ez Máriának, bedugta a fülét, ne halljon soha többé egyebet, de az angyal szája be nem állt, kegyelmet találtál Isten előtt, ez mit jelentsen, érdeklődött a szép leány.

Gyermeket. És szülést. Hogy a gyermek a méhedből ki és messze tőled, futni kezdtek, az angyal és elöl Mária, egy kör, négy kör, kicsit pihentek, és elölről, egészen estig.

Akkor az angyal megmérte Máriát, a kicsi vékony testét. Énekelgettek. Ne félj, ne félj. Mert nagy lesz. És fiú. Magasságos, az. A Magasságos fia, a tied és az Övé, és mindenkin uralkodik, úgyhogy senkin.

A Jákób házán például, és mindörökké ámen.

Mária a legvégén mégis belegabalyodott, hogyhogy, kérdezte, mert férfi nem volt bennem soha, úgyhogy, mondta az angyal, éppen úgy, a férfiaktól irtózol, büdösek és hangosak, ezt imádkozod, feszt térdelsz és imádkozol, akkor mi a probléma, és Mária mindent értett.

És ezenfelül a Szentlélek is, vagyis, kérdezte Mária, vagyis az a magasságos erő, aki megérkezik és rád száll, ha érkezik, ne moccanj, ne pisszenj. A Szentlélek árnyéka igen nehéz.

A szolgálóleányod vagyok, az angyalnak ez tetszett, szép válasz volt.

Már készülődött, hogy szárnyakkal is, lábakkal, ha Mária újból futni kezd, egyből pattan, de nem, nem, Máriának tetszett a terv, megvizsgálta minden aspektusát, én vagyok az, rebegte buzgalmas szívvel.

Visszatér, mi volt a délelőtti igém, paplant csak nem kapok, ha látna most B. Ilyen libabőrös fenékkel.

Add vissza a paplanomat, bőgök, és menjél ki végre, kirúgok a jobb lábammal, na nyugi, nyugi.

Ne bőgj.

Betakar, és rátér Dósa Sándorra, felhívtad végre-valahára.

Mit mondhatnék. Viszonylag békésen beszélgetünk, és ez lesz belőle, felhívtam-e Dósa Sándort. Tegnap szinte felhívtam, órákig egyedül voltam. Mikor az ebédre készülődtem.

Mikor hívod fel végre. Ha azt mondod, egyedül ő menthet meg.

Régebb rávágtam, holnap biztos. És meghívom ebédre is. Anyám is rám szállt, megtudta, hogy ideköltözött, éppen az én városomba, a te városodba költözött, beszélgettünk, és rátért, hívd fel, hívd fel.

Hónapokig nyomasztott, hívtad, nem hívtad, hívtad már, reumáról, mindenféléről beszélgettünk, és egyszer csak, hogy felhívtad végre. A barátnőimet emlegette, mind lelkésznők, mindenki kiadott valamit. De szép dolgokat. De hol, kérdeztem, a legjobb helyen, vágta rá.

A református lapra gondolt. És egyházi kiadóra, oda küldjem.

A férjem az időjárásból indított. Ez a rengeteg csapadék, eső, ködszitálás, az időjárás megszállottja, ezekben a napokban is mennyi csapadék, még lesz, például holnap, nedves, párás levegő újabb zuhékkal, és a zuhékból rákanyarodott, felhívtad végre.

Egy évvel ezelőttig felemeltem a hangomat, mit érdekel téged, az én könyvem, az én családom, és jött a válasz a református lelkésznőkkel, hogy én itt szónokolok, és ők szépen megírták.

De mit írtak meg. Sok mindent. Például, kérdeztem, például a gyülekezet történetét. És áhítatos könyveket.

Egy év múlva beszélünk, mondtam, megírom a könyvet, és utána. Az én könyvemhez több idő kell.

Ilyenkor békülni akart. Mindig. Megkérdezte, emlékszem, mikor egy paplanunk volt. Én történeteket meséltem, feküdtem a mellkasán, igazi könyv lesz, kemény borítós, a nagyapámmal kezdtem, eltűnt, a Don-kanyarnál maradt, belefulladt a nagy vízbe. Nagymama szinte megbolondult. Hová menjen a nagy hasával, anyámat dédanyámra passzolta, és dédanyám nevelgette, míg meg nem halt, lefeküdt a tisztaszobába, és meghalt. Anyám hatéves volt.

De korábban történt a baj, és rátértem a hiányzó láncszemre, te érted ezt az egészet, nagyapám eltűnik, fél év múlva megszületik anyám, természetes úton, dédanyám szépen neveli anyámat, a rokonok is látogatják, és ez így marad négy kerek évig, mígnem anyám négyéves lesz. És akkor slussz-passz, véget érnek a látogatások. Négyéves koráig szeretik anyámat, és négyéves korától nem.

Ilyenkor felültem.

Mi történhetett. Szerinted mi.

És ez mind nem elég, két év múlva meghal dédanyám.

A könyvet a régi családdal kezdem, dédanyámmal, nagyapámmal, és melléveszem a saját életemet. Rengeteget tanultam, utánanéztem iskolarendszernek, osztálylétszámoknak, állatállomány, iskolai tananyag satöbbi, a két család anyagi helyzete és a földügyek, tudom a válások számát, utcaneveket, felkutattam nagyapám rokonait.

De egytől egyig demensek vagy rokkantak, ekkora balszerencsét. Kétféle választ hajtogatnak: hogy hallottak anyámról, vagy nem, fogalmuk sincs.

Esetleg Dósa Sándor.

Mózsi hozta szóba. Már azt hittem, megint nyom nélkül térek haza, erre fel Mózsi bedobta, esetleg Dósa Sándor. A családból őt érdeklik a régiségek.

Miért, kérdeztem. Mert még fiatal. A régi képeket az egész rokonság neki adta.

Később felhívott anyám, Dósa Sándor ideköltözött, az én városomba, egyből telefonszámot, címet diktált.

Nekem ezentúl ne beszélj a könyvről.

Visszavághatnék, az én könyvem, az én családom, akkor fogok neki, amikor akarok.

De eltelt egy év, és nem írtam egy sort sem. Mióta mondtam, meglásd, egy év, és megírom a könyvet. Garantálom. Kiemelkedő lesz. Miből emelkednél ki. A papnők köréből már szépen kiemelkedsz. Nézz magadra.

És más is változott. Már nem az a hiányzó láncszem érdekel, hogy anyámat négyévesen elhagyják, és hopp, elfordulnak tőle. Fuzsitos szélkakas módjára.

És nem a Don-kanyar.

Megváltozott az érdeklődésem. A külön szoba óta. Mióta megjelent bennem az irtózat, és szélesedett, és azt mondtam, külön szobát szeretnék.

Anyámék is külön szobában, és dédanyám, ő kint, a fűtetlen sütőben.

Nagymamáról fogalmam sincs. Mert mi lett volna, ha nagyapám visszajön. A szerelem közepén a vonat elzakatolt, és nagy svunggal vitte nagyapámat, elrepültek otthonról, elszöktek, mondta anyám. De mi lett volna, ha visszajön.

Meddig tartott volna. Hogy nagyapám belé, nagymamába.

Kilenc óra, és B-től semmi. A férjem még mindig a szobámban, mellettem üldögél.

Emlékszem, kérdezi, a mellkasán feküdtem és a könyvről beszéltem, az elejétől a végéig elmondtam. Nyomdakészen.

Emlékszem. Veszekedés utáni fáradtságban voltunk, és ez jutott eszébe.

Ha elfárad, mindig békülni akar,

Abban az időben még nem gúnyolódott, még csodálta a könyvemet.

Az irtózat előtt voltunk. De a szerelem után, és a szerelem és semmi közötti téren is túl. Legpontosabban a semmi és az irtózat között.

A kamarakoncerteket sorolta, hogy zsúfolt hét volt, sorolta, sorolta a rengeteg kamarakoncertet, ezen belül a régi zenét.

Jól összevesztünk, érdektelen dolgokról beszélt. A zenészek nemzetiségét sorolta, a zenekarok létszámát, ezek nemzetközi zenekarok, francia, olasz és belga zenészek.

Ha zeneműveket említene.

Francia, német, belga zenészek, mintha volna olyan, hogy belga, és innen visszatért az én mulasztásomra, ugye nem hívtam fel Dósa Sándort.

Nem hívtam fel, mondtam. De előbb-utóbb megteszem.

És nem érdekel, hogy belgák vagy olaszok vagy mifenék. Mondjál zeneműveket. Beszélj zenéről, hangszerekről, a tegnapi csembalóról, tudom is én. De rajtad lötyög a művészet.

Ismételjem meg. Megismételtem. Igenis lötyög. Ilyeneket mondasz, hogy német, belga vagy olasz zenészek, és létszámokat, hogy tegnap nyolcvanketten. A számokkal vagy passzentos.

Erre nevetni kezdett, azon, hogy passzentos, és rátért a könyvre, emlékszem, a mellkasán feküdtem, és elejétől a végéig elmeséltem.

B-vel más volna.

B-vel mindig egyben, alkotóilag is. Testben is, szóval kétféleképpen, valóságosan és telefonon. Hiába ő ott és én itt, akkor is egyben. A hangja az illatát hozza, az illata a testét.

Mindent megbeszélünk. Legutóbb a kiállítását, mikor az emberek hosszú sorban álltak, türelmesen várták, hogy kezet foghassanak vele. Utána gratulációk.

Meghívták Németországba is, új anyaggal, a téma, kérdeztem, Lipcsébe hívták, a téma, kérdeztem.

Száll az illatod.

Egy új tárlat, magyarázta, legalább tizenöt új munka. Idő és szerelem. Mennyire kilógnak egymásból. Megfojtják egymást.

Vele mehetnék. Vele mehetnék Lipcsébe, ott megérkezhetne a gyermek.

Beülnénk a Tamás-templomba, az egyik utolsó padba. Bach utódja fölöttünk zengedezne, mi szorítnánk egymás kezét, fáj, kérdezné, és most, és most, mindig ugyanazt válaszolnám, egyáltalán. Elájulnék.

És jönne az angyal, ilyenkor szokott. Felismerném. Mária angyala vagy.

Jöjjön a gyermek, kiáltanám az angyalnak, ő alig hinne nekem, a saját fülének sem, legutóbb azt mondtam, nem kell a gyermek, ne sózza rám. Erre megsértődött. Megkergetett.

Mi változott, kérdezné.

Miután összevissza csókolna minket, engem és B-t.

Én is mindkettőjüket. B nem.

B csak az én testemet.

Minden jól van már, énekelnénk kórusban, és huss.

Könyvet írok, mondtam B-nek. A boldogtalanságokat vizsgálom. Régi családi boldogtalanságok. Belekapok a közepébe, a fertőző enyvekbe. Ahol dédanyám tengődött. És anyám. Nagymamáról még kiderítem.

Olvassak belőle.

Még nem lehet. A legelejénél tartok. De egy év, és elkészül. Kemény kötéses, gyönyörű könyv lesz.

Visszatért Lipcsére, képzeljem, legalább tizenöt munka.

Írjál levelet, kértem, ne szálljon el ez a sok mondat.

Még aznap leírta.

Óriási siker volt, hosszú sorokban álltak, várták a sorukat. Gratuláltak. A végén koccintás. Senki nem akart hazamenni, egyszerűen nem. Álldogáltak a galéria közepén. Jövőben Németország, pontosabban Lipcse. Aludj nagyot, nagyot. Édes-édesem. Most szeress. A szerelmet keresztre feszíti az idő. B.

A szerzőkről

Antal Balázs (1977, Ózd). Író, költő. A Nyíregyházi Egyetem és a Partiumi Keresztény Egyetem (Nagyvárad) oktatója. Legutóbbi kötete: Súly és könnyűség (tanulmányok, Műút, 2020).

Bakos Gyöngyi (1985). Író, szerkesztő, Budapesten él. 2020-ban jelent meg Nyolcszáz utca gyalog című kisregénye a Magvető Kiadó gondozásában. Jelenleg a második kötetén dolgozik.

Balajthy Boglárka (1996, Miskolc). Pszichológusként és esztétaként végzett, jelenleg az ELTE Esztétika Doktori Programjának hallgatója.

Benedek Szabolcs (1973, Budapest). A Budapesti Közgazdaságtudományi Egyetem politikatudomány szakirányán szerzett diplomát, hivatalnokként dolgozik. Egy hosszabb szolnoki kitérő után jelenleg Budapesten él. Legutóbbi könyve: Nothing is real – 21 Beatles-dal (regény, Helikon, 2024).

Berta Ádám (1974, Szeged). Író, a 21. Század Könyvkiadó főszerkesztője. 2024-ben Gyerekkorunk legszebb nyara címmel jelent meg kilencedik önálló kötete, amely az elmúlt tíz év novellatermését gyűjti egybe.

Bódi Péter (1991, Miskolc). Egy nemzetközi civil szervezetben dolgozik mint ifjúsági munkás és projektkordinátor. Jelenleg Gödön él. Eddigi regényei: Szétírt falak (2012), Hipster (2017), Engedetlenek (2018), Hype (2021).

Burns Katalin (1976, Budapest). Magyar és angol szakos diplomáját a Károli Gáspár Református Egyetemen szerezte, jelenleg az SZFI filmmakerképzésén tanul. Két világzenei lemeze jelent meg. Legfrissebb kötete: Esőcsinálás (Magyar Napló, 2022).

Csabai László (1969, Nyíregyháza). Író, költő. Nyíregyházán él, de folyton Szibériába vágyik. Legutóbbi kötete a Magvetőnél: Rákosival az ágyban (2022).

Dragomán György (1973, Marosvásárhely) író. Budaörsön él. Legutóbbi könyve: Adjuk meg a módját! (Magvető, 2022).

Görcsi Péter (1988, Nagykanizsa). Martin McDonagh drámáiról és filmjeiről írt monográfiája A megtévesztés dramaturgiája címmel jelent meg 2017-ben, első regénye Várni a 29-esre címmel jelent meg 2024-ben.

Harag Anita (1988, Budapest) író. Legutóbbi kötete Valakire mindig gondolni kell címmel jelent meg a Magvető Kiadónál.

Hegedüs Vera (1991, Kaposvár). Amerikanista, jelenleg technical writerként dolgozik. Első regénye ostoba címmel 2021-ben, első novelláskötete Mondass egy misét értem címmel 2024-ben jelent meg.

Iványi Zsófia (1982, Budapest). Szociológus, szabadúszó szövegíró. A 303 magyar filmszínész, akit látnod kell, mielőtt meghalsz (Gabo, 2009) című könyv társszerzője. Több mint tíz évig dolgozott újságíróként a Magyar Narancsnak, ottani munkájáért Junior Prima Díjat kapott.

Jenei Gyula (1962, Abádszalók). Az Eső című irodalmi lap főszerkesztője, a szolnoki Varga Katalin Gimnázium magyartanára. Legutóbbi kötete: Szabadulószoba – jegyzetversek (Max-kontír ’99, 2022).

Jenei László (1964, Miskolc). Író, a Műút irodalmi folyóirat főszerkesztője. Legutóbbi könyve: Bódultak (regény, Jelenkor, 2020).

Juhász Tamás (1988) az ELTE-n tanult történelem és kommunikáció szakon, majd a Kőbányai Zenei Stúdióban gitár szakon. A Juhász Tomi – Vaklárma zenekar dalszerzője.

Kiss Noémi (1974, Gödöllő). Író. Az Eszterházy Károly Katolikus Egyetem tanára. Legutóbbi kötete a Magvetőnél: Karácsony a Dunán (2022).

Kiss Ottó (1963, Battonya). A Bárka című folyóirat munkatársa. Felnőtteknek és gyerekeknek ír. Gyulán él. Legutóbbi kötete felnőtteknek: A Kék Oroszlán bezár. Válogatott és új novellák (Athenaeum, 2022). Gyerekeknek: Macibocs óvodába megy (Pagony, 2024).

Kovács Bálint (1987, Budapest). Vágták volna le című regénye 2023-ban jelent meg a Kalligramnál. Civilben a hvg.hu Junior Prima díjas kulturális újságírója.

Légrádi Gergely (1975) háromgyerekes családapa, Budapesten él. Szabadidejében ír, olvas, kertészkedik, színházba jár és ügyvédkedik. Legutóbb megjelent kötete szerzőként: Falaink (regény, Kalligram, 2024), szerkesztőként: Megmozdult irodalom (Radnóti Zsuzsa életműkötete, Kossuth, 2021).

Makai Máté (1986, Veszprém). Az ELTE BTK irodalom és kultúratudomány szakán szerzett mesterszakos diplomát 2012-ben. A Zoe&co márka és BRU. Design And Coffee Shop menedzselésével foglalkozik, mellette szabadúszó újságíró, író, szerkesztő. Szentendrén él. Legutóbbi kötete 2022-ben, a Kalligramnál jelent meg Az Atlantis felemelkedése címmel.

Margetin István (1979, Budapest). Író, Budapesten és Belo Horizonte-ban (Brazília) él. Jelenleg első kötetén dolgozik.

Márton Evelin (1980, Kolozsvár). A Babeş–Bolyai Tudományegyetem történelem–művészettörténet szakán végzett. 2005-től a Bukaresti Rádió magyar nyelvű műsorának, 2020-tól a Helikon prózarovatának szerkesztője. Legutóbb megjelent kötetei: Solea minor (Bookart, 2021), Farkashab (Lector, 2022).

Mátyus Melinda (1970, Szováta). Székelyudvarhelyen érettségizett a Tamási Áron Gimnáziumban, Kolozsváron teológiát, Szegeden összehasonlító irodalmat tanult. Református lelkész Temesváron. 2021-ben társszerzője volt Az ember tragédiája című, háromnyelvű színházi albumnak. 2023-ban jelent meg a MyLifeandMyLife című kötete angolul Jozefina Komporaly fordításában, a New York-i Ugly Duckling Press gondozásában. 2020-ban Látó nívódíjat kapott.

Milbacher Róbert (1971, Kaposvár). Író, irodalomtörténész, tanár. A JATE (ma SZTE) BTK-n szerzett tanári diplomát, majd ott is doktorált. Jelenleg a Pécsi Egyetem docense. Legutóbbi regénye a Magvetőnél jelent meg Keserű víz címmel.

Nagy Gabriella (1964, Budapest). Író, szerkesztő, az ELTE BTK-n végzett magyar–esztétika szakon. A Litera irodalmi portál főszerkesztője. Kötetei: Vállalok bérbe sírni (versek, Palatinus, 2000), Idegen (regény, Palatinus, 2003), Üvegház (regény, Palatinus, 2013), Elviszlek Amerikába (regény, Kalligram, 2023). Greve-, Bródy-, Pro Literatura-, Osvát- és Déry-díjas.

Pénzes Tímea (1976, Érsekújvár). Író, költő, műfordító. Az ELTE-n végzett, doktoriját ugyanott fordítástudományból szerezte. Tizenkét saját kötete (versek, elbeszélések, drámák, útirajzok) és tizenkét fordításkötete jelent meg – cseh, szlovák és német nyelvből. Jelenleg Budapesten él. Legújabb kötetei: Ikeranyaversek (Kalligram, 2020), Megnyúlások (Kalligram, 2023).

Rékai Anett (1999, Budapest). Az ELTE skandinavisztika szakán végzett. 2024-ben jelent meg az első kötete Menetiránynak háttal címmel a Magvető Kiadónál.

Szalay Zoltán (1985, Dunaszerdahely). Prózaíró, a Napunk.sk szlovákiai magyar hírportál és a Denník N szlovák napilap újságírója. Pozsonyban él. Legutóbbi kötete: Senki háza (elbeszélések, Kalligram, 2021).

Szaniszló Judit (1977, Miskolc). Az ELTE BTK magyar–esztétika szakán végzett. Budapesten él. Az Utcáról Lakásba! Egyesület munkatársa. Leli élete című regénye 2020-ban jelent meg a Magvető Kiadónál. Jelenleg harmadik prózakötetén dolgozik.

Szántó T. Gábor (1966, Budapest). Író, esszéista, a Szombat főszerkesztője. Regényei: Édeshármas, Kafka macskái, Európa szimfónia, Keleti pályaudvar, végállomás, A jazzprofesszor. Művei számos nyelven megjelentek. 1945 és más történetek című kötetének címadó elbeszéléséből a szerző és Török Ferenc rendező közös forgatókönyve nyomán világsikert aratott film készült.

Szeifert Natália (1979, Zirc). Író. Legutóbbi kötete: Örökpanoráma (Kalligram, 2022). A SiópArt folyóirat prózaszerkesztője.

Szvoren Edina (1974, Budapest). Író. Friss könyve a Magvetőnél: Kérődző Kronosz (2024).

Vass Norbert (1985, Kaposvár). Kisprózái, versei, tanulmányai, valamint könyv- és kiállításkritikái 2009 óta jelennek meg különböző online és print felületek hasábjain. 2022-ben a Visegrad Fund ösztöndíjasaként Pozsonyban tölthetett másfél hónapot, 2023-ban pedig a Magyar Írórezidencia program keretében Marosvásárhelyen volt rezidens. 2024-ben érkezik a második prózakötete.

Viola Beáta (1990) magyar–német szakos tanár. Csurgón nőtt fel. Jelenleg Vácon él, első kötetén dolgozik.

Zeck Julianna (1982, Kolozsvár). A Színház- és Filmművészeti Egyetem színész szakán 2005-ben végzett. Jelenleg Budapesten él és szabadúszó újságíróként dolgozik.

Zsembery Borbála (1987, Pécs). Magyar–filozófia szakon végzett szülővárosában. Jelenleg Budapesten él. Tanár, író és kritikus, a Fiatal Írók Szövetségének tagja. Szövegeit rendszeresen közli többek között az Élet és Irodalom, a Jelenkor és az Alföld.

A könyvben szereplő fotók készítői

Asszonyi Eszter (Kovács Bálint)

Baranyai Dóra (Harag Anita)

Bársony Bence (Juhász Tamás)

Berényi Andrea (Szalay Zoltán)

Czimbal Gyula (Jenei László)

Fekete Marianna (Jenei Gyula)

Földi Nóra (Görcsi Péter)

Gál Csaba (Milbacher Róbert)

Hegedüs György (Hegedüs Vera)

Horváth Judit (Szaniszló Judit)

Kis Zoltán (Mátyus Melinda)

Kovács András (Zeck Julianna)

Marcela Lott (Margetin István)

Mărcuţiu-Rácz Dóra (Antal Balázs)

Nagy Elena (Bódi Péter)

Nagy Zopán (Balajthy Boglárka)

Neményi Márton (Iványi Zsófia)

Onda Péter (Márton Evelin)

Őzse Attila (Pénzes Tímea)

Paprasz Pamela (Berta Ádám)

Rácz Gabi (Légrádi Gergely)

Remeczky Anna (Kiss Ottó)

Szabó T. Anna (Dragomán György)

Szalmás Krisztina (Benedek Szabolcs)

Szilágyi Lenke (Bakos Gyöngyi, Csabai László, Kiss Noémi)

Szimon Ágnes Nóra (Makai Máté)

Telegdi Ármin (Viola Beáta)

Valuska Gábor (Nagy Gabriella, Rékai Anett)

Végh László (Szántó T. Gábor, Vass Norbert)

Zsembery Zsófia (Zsembery Borbála)

Tartalom

A kötet szerzői

Antal Balázs
A fekete kutya makettje

Bakos Gyöngyi
Most törött torzó már Apolló

Balajthy Boglárka
Bámul a semmibe

Benedek Szabolcs
Sándor utca, végállomás

Berta Ádám
Az asztalos

Bódi Péter
Hajnal valakinél

Burns Katalin
Mozi

Csabai László
Háló

Dragomán György
A doboz

Görcsi Péter
Hányadik oldalon tartasz?

Harag Anita
A nővérek

Hegedüs Vera
Sekélytenger

Iványi Zsófia
Papa pici lánya

Jenei Gyula
Öregek

Jenei László
22:00

Juhász Tamás
Pillangó

Kiss Noémi
Az irigy lány

Kiss Ottó
Egy este Palajdival

Kovács Bálint
Ameddig tart

Légrádi Gergely
Csepegés

Makai Máté
Nincs vége a jövőnek

Margetin István
Sosem lesz már ötcsillagos

Márton Evelin
Milica vedre

Mátyus Melinda
Érjen véget ez a nap

Milbacher Róbert
Felhólyagzott vízpára

Nagy Gabriella
Valaki fia

Pénzes Tímea
Hömpölygés

Rékai Anett
Az elsők

Szalay Zoltán
A határváros

Szaniszló Judit
Az igazságtalanság arcképcsarnoka

Szántó T. Gábor
Színház

Szeifert Natália
Csak látogatóba jöttem

Szvoren Edina
Új Ohrwurm-jegyzetek

Vass Norbert
Időn túli szabad

Viola Beáta
Hurokjárat

Zeck Julianna
A révész

Zsembery Borbála
Nem tud róla senki

A szerzőkről

A könyvben szereplő fotók készítői

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Tomka Eszter
Borító Gerhes Gábor
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 977 045 44 2424 0
ISSN 0454 4242

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL OFL