Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala, 2015

A sötétség fogságában, 2015, 2018

Eltitkolt múlt, 2016

Viharos érzelmek, 2016

Törékeny vonzerő, 2017

Elvarratlan szálak, 2017

Ördögi kísértés, 2018

Csábító-sorozat 1–3., 2018–2019

Bűnös viszony 1–2., 2019–2020

Elfojtva 1–2., 2020–2021

Biztos menedék 1–2., 2020–2021

Hatalom, mámor, Toszkána 1–3., 2021–2022

Perzselő románc Provence-ban 1-2., 2022

Copyright © Anne L. Green, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítófotó © Billy Laviere

Modellek: Rácz Imola, Francesco Remigio

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5701-46-9

Életemnek egy olyan szakaszában láttam neki a történetnek, amikor magam sem tudtam, hogyan juthatnék levegőhöz. Bármibe kezdtem is bele, úgy tűnt, falakba ütközöm. Talán pont ezért haladtam vele olyan nehezen, hiszen hogyan is adhatnék tanácsot vagy reményt, amikor magam sem látom a fényt.

Ajánlom ezt a történetet Petinek, aki nélkül megfulladtam volna. Hosszú út áll még előttünk, ami, remélem, sosem ér véget.

BIANCA

Toszkána számomra maga a pokol

„A pokol olyan hely, ahol az ember már nem hisz semmilyen megoldásban.”

(Ingmar Bergman)

Egy hatalmas medence felszínén lebegtem. Akármerre néztem, csak a kékséget láttam magam körül. Amióta egyszer kis híján belefulladtam a tengerbe, rettegtem a mélységtől. Ha csak a víz alá merültem, pánikszerűen lélegzethez akartam jutni, és azonnal égő érzés keletkezett a tüdőmben. Józan ésszel tudtam, hogy csak a képzeletem szüleménye a fuldoklás, mégis azonnal halálfélelemmel töltött el.

Legyőzöm ezt a félelmet! Újra és újra mély levegőt vettem, majd alábuktam. Ahogy elnyelt a víz, nem ismert nyugalom fogadott.

Lebegés. Hiába van fóbiám, megnyugtató csendre, szabadságra, lassúságra, nyugalomra lelek.

Lehunytam a szemem, ki akartam élvezni a pillanatot, mert tudtam, hogy az elkövetkező időszakban nem igazán lesz hasonlóban részem.

A forrás halk csobogása, a tenger hullámverése, az óceán morajlása, az esőcseppek kopogása mind olyan hang, ami másokra megnyugtató hatással van, csak én nem tartozom közéjük. A víz minden formájában az ellenségem, és ezzel az érzéssel újra és újra ringbe szállok, de folyton elbukom. Akármilyen elszántan próbálom is megőrizni a lelki nyugalmam a közelében, az utolsó pillanatban mindig eluralkodik rajtam a pánik, és feladom.

Aznap viszont erősebben kapaszkodtam a kétségbeesésembe, ami sokkal intenzívebbnek bizonyult, mint bármelyik másik aggályom.

Már nem halogathatom az elkerülhetetlent! El kell hagynom ezt a biztonságos közeget és haza kell térnem Toszkánába, a családi birtokra. Nem menekülhetek tovább! Szembe kell néznem a múltam démonaival, a zavaros tetteimmel, a csalódott családommal és persze saját magammal is.

Hogy elkergessem a rémképeket, amelyek rám törtek, elképzeltem, hogy a tengerben úszom, megpillantok egy csoda szép kagylót a sekély vízben, és megpróbálok lemerülni érte. Az elmúlt két évben sokszor nekifutottam már ennek a gyakorlatnak, de kivétel nélkül kudarccal végződtek: nem bírtam a szorongással, és inkább kikaptam a fejemet a vízből, nem kínoztam magam tovább. Erősebbnek bizonyult bennem a túlélési ösztön, mintsem rémisztgessem magam a fulladás veszélyével. Ám aznap áttörést sikerült elérnem. Habár ugyanúgy éreztem a pánikot a testemben, ezúttal sokkal jobban rettegtem attól, mi vár rám, ha túlélem. Inkább választottam volna a biztos fulladást, mint az újrakezdést. Vízihullának képzeltem magam, elengedtem magam, így elernyedt minden izmom, ezáltal nagyon mély meditációba merültem. Kiürítettem az elmém, mert a gondolkodással is csak értékes oxigént égettem volna el. Nagyon figyeltem rá, hogy véletlenül se fújjam ki a levegőt, mert utána automatikusan jött volna a légzésinger. Amikor átlendültem a holtponton, érdekes érzés kerített a hatalmába. Egyszerre vonzott és taszított a mélység.

Olyan érzés, mint amikor egy súlyos döntés előtt állok, és azon töprengek, vajon az eszemre vagy a szívemre hallgassak. Küzdeni vagy feladni? Élni vagy meghalni?

Már feladtam volna, amikor valaki megragadott, és kirántott a víz fölé. Pont akkor érkeztem fel, amikor elfogyott a levegőm. Percekig prüszkölve, köhécselve kapaszkodtam a megmentőmbe.

– Csak lélegezz! – ismertem fel a barátom, Enrico hangját. Figyelni akartam rá, mit mond, de közben azon morfondíroztam, milyen nehezemre esik egy ilyen ösztönös, a központi idegrendszer által irányított tevékenység. – Ügyes vagy, Bianca! Végre merted feszegetni a határaidat – dicsért meg, miközben a medence széléhez segített.

Kiültem a partra, és zihálva a vizet bámultam.

– Érzel még félelmet, ha ránézel? – kíváncsiskodott.

– Nem! – feleltem határozottan. – Már nem félelmet érzek – csuklott el a hangom.

– Helyes! Látod, mondtam én, hogy mire kiengednek innen, a fóbiád is elmúlik majd – vigyorgott lelkesen.

Enricóval a rehabilitációs központban ismerkedtem meg, miután a pszichológusom meggyilkolása miatt a bíróság két évre ide száműzött. Ám nem éltem meg büntetésként, örültem, hogy eltávolítanak a szeretteim közeléből, és nemcsak azért, mert az elmém nem volt tiszta, és félő volt, hogy bárkinek ártok, hanem azért is, mert a történtek után nem tudtam volna a szemükbe nézni. Amikor a klinikára kerültem, nem vágytam társaságra, barátokra meg főleg nem. Enrico viszont elég elszánt volt ahhoz, hogy megtörje a jégpáncélom, és kirángasson a sötétségből a fényre, és a félelmeim leküzdésére sarkalljon. Megkedveltem őt, amihez persze az is hozzájárult, hogy a közös terápiák alatt olyan titkokat osztottunk meg egymással, amelyekről egyikünk sem beszélt szívesen a nyilvánosság előtt. Így került előtérbe a víztől való félelmem is. Enrico hajdani búvároktatóként kötelességének érezte, hogy átsegítsen ezen a nehézségen, sőt szorosabb barátságba hozzon a nagy szerelmével, a vízzel.

– Lélegezz mélyeket, Bianca! – utasított újra, amikor látta, hogy még mindig levegő után kapkodok.

– Lélegezzek, lélegezzek! Ha tudnád, hányszor hallottam már ezt a kérést – fújtam mérgesen magam elé.

– Akkor úgy mondom, vegyél végre levegőt! – helyesbített.

– Levegőt veszel vagy kapsz, nem mindegy? – húztam el flegmán a számat.

– Ezen a hozzáálláson a részedről nem csodálkozom. A legnagyobb csodákról a legtöbb ember általában nem vesz tudomást. Első hallásra furának és ellentmondásosnak tűnhet az, hogy a helyes légzésre tanítani kell téged, hiszen már a világra jöveteled első pillanataiban is ez volt az első tevékenységed.

Élesen bevillant, amikor a kisfiam, Luca a születésekor ösztönösen torkaszakadtából felüvöltött.

– A történtek elfelejtették velem, hogyan kell helyesen és jól lélegezni – feleltem.

– Pedig, bármilyen meglepő, az a normális, ha lélegzel – tanulmányozta a vonásaimat. – Légzés nélkül nincs élet, ha nem tanulod meg okosan felhasználni a testedbe áramló oxigént, akkor sosem leszel képes irányítani az életedet.

– Csakhogy én félek attól az élettől, ami odakint rám vár – ismertem be.

– Ezért úgy gondolod, ha kevesebb levegőt veszel magadhoz, akkor nem tartozol felelősséggel, nem kell elszámolnod vele senkinek? – vont kérdőre.

– Szerintem te ebbe többet magyarázol bele, mint amennyi benne van – ugrottam talpra. – Egyébként sem ez a veszélyes – mutattam a medence vize felé. – Könnyű egy kontrollált közegben megtanulni úszni, de az igazi veszélyt a tenger rejti. A dübörgő hullámok és az áramlatok, amelyek könnyen magukkal rántanak, és végeznek veled.

– Te csak azt hiszed – lépdelt a nyomomban. – Jó, ha tőlem tudod, a medence vize, a sós tengervízzel ellentétben, inkább hasonlít összetételében a vérünkhöz, így amikor a tüdőbe kerül, egyből a véráramba jut. A vérsejtek pedig vízzel hígítva felrobbannak, ami pillanatok alatt több szervi elégtelenséghez is vezet. Az egész folyamat nem tart tovább 2-3 percnél. Ellenben, ha sós vízbe fulladsz bele, a szervezeted próbálja megvédeni magát, sűríti a véred, és átviszi a vizet a tüdőbe. Ahhoz, hogy belefulladj a tengerbe, legalább 8-10 perc szükséges.

– És az ugyan miért jó? Több időm marad haldokolni? Tényleg fantasztikusan hangzik.

– Vagy több időd jut az üdvösségre – vonta meg a vállát.

A szemem forgattam. Már megint jön nekem a hittérítő szövegeivel.

– Az én lelkemet már nem mentheti meg semmi és senki – emeltem fel a törölközőt, és rejtettem el az arcom benne.

– Az üdvösség életet jelent. Megmenekülést egy olyan helyzetből, ahol az életed forog kockán.

– És erre elég mindössze nyolc perc – hitetlenkedtem.

– Van az az élethelyzet, amikor minden másodperc számít. Neked egyelőre annyi a feladatod, hogy figyeld, hogyan veszed a levegőt! Tudatosabban kell jelen lenned egyetlenegy lélegzetben.

– Igyekezni fogok megfogadni a tanácsod – bólogattam, mert nem volt kedvem eszmecserét folytatni arról, hogy mennyire boldog lennék, ha nem a testem határozna, hanem én dönthetnék arról, hogy akarok-e még lélegezni.

– Felkészültél a nagy visszatérésre? – kérdezte váratlanul, mire megtorpantam.

Francokat! Micsoda idióta kérdés ez? Pontosan tudja a választ.

– Erre nem lehet felkészülni – sóhajtottam, és lerogytam egy székre. – Eddig nem kellett a családom szemébe néznem. Nem kellett szembesülnöm a döntéseim következményeivel. Az idő az én esetemben nem gyógyít, hanem újra feltépi a sebeket. Haladékot kaptam, de most eljött a pillanat, és már nem rejtőzködhetek tovább.

– Akkor ezért nem segítetted az ügyvéded munkáját a bíróságon? Nem védekeztél, mert el akartál menekülni a felelősség elől?

– Nem a felelősség elől, önmagam elől. Az a dilidoki olyan szerekkel tömött, amitől bediliztem. Elvesztettem a kontrollt nemcsak a testem, de az elmém felett is. A mai napig nem jöttek vissza bizonyos emlékek, hiába erőlködöm. Dühít, hogy még ennyi idő után sem vagyok képes arra, hogy végre szembenézzek az agyamba időzített bombaként elrejtett vackokkal.

– De ha itt maradsz, nem is lesznek olyan élethelyzetek, amelyek ezeket előcsalogathatnák, és minél tovább húzod-halogatod a dolgot, annál nehezebb lesz kezelni őket. Itt az ideje, hogy végre te játszd az életed főszerepét, még akkor is, ha nehéz. Mi lehet a legrosszabb?

– Hogy kiderül, mégsem vagyok olyan ártatlan, mint azt mindenki hiszi rólam. Mi lesz, ha nem tetszik majd az az ember, akivé váltam?

– Bianca! Nem az a gond, hogy nem tudsz visszaemlékezni a történtekre, hanem az, hogy nem is akarsz. Rettegsz attól, hogy ha visszatérsz azok közé az emberek közé, akik részesei voltak a történetednek, a múlt is megelevenedik majd. Elzártad az emlékeid, mert félsz tőlük, de csak nézd meg! – mutatott a medence irányába. – A víztől is féltél, ám mostanra olyan gyorsan szeled át a medencét, hogy megnyerted az intézet úszóversenyét is. Képes vagy rá, hogy leküzd, ami rád vár.

– Az nem volt olyan nagy dolog. Itt senki nem úszó világbajnok – sóhajtottam fel.

– De igenis nagy dolog. Két évvel ezelőtt még a lábadat sem merted belelógatni a vízbe, most viszont jól érzed magad benne.

– Azért az akkor is más. A segítségeddel megtanultam, hogyan tartsam kordában a pánikot.

– Ahogy megtanulod majd azt is, hogyan vedd fel a harcot a múltból felbukkanó emlékképekkel. Akad majd segítőd odakint is, csak ne légy vele olyan mogorva, amilyen az elején velem voltál – kuncogott.

– Egyáltalán nem olyan biztos az, hogy odakint van még olyan ember, aki engem szívesen istápol – komorodtam el. – Mindenkit elvadítottam, megbántottam, Enrico.

– Hát igen, vegyük példának okáért a zsarut, aki olyan sokat segített neked a tárgyalás alatt. Még a vak is látta, milyen sokat jelentettél neki. Minden követ megmozgatott, hogy minél enyhébb büntetést szabjanak ki számodra, de valljuk be, te nem igazán voltál együttműködő, pedig meg is úszhattad volna.

Matteo…

– Megöltem a pszichológusomat és a gyerekem apját, Enrico. Tök mindegy, milyen okból tettem, de akkor is emberi életeket oltottam ki. Nem érdemeltem feloldozást, mert megbánást sem éreztem. Sőt, azóta sem érzek. Ha eszembe jut az a pillanat, amikor meghúztam a ravaszt és megöltem Sergiót, tudom, hogy újra megtenném, és ez ijesztő.

– Az az ember rászolgált a halálra. Ám az, hogy a zsaru barátod ennek elkövetését a bíróság előtt magára vállalta, sokat elárul az érzelmeiről, nem gondolod?

– Mit akarsz mondani ezzel? – szegeztem neki a kérdést.

– Csak azt, hogy talán nem a múlttal kellene foglalkoznod, hanem a jövővel.

– Matteo rég nem járt nálam, ami azt is jelentheti, hogy már el is felejtett.

– Vagy csak azt jelenti, hogy nagyon megbántottad őt, amikor utoljára itt járt. Az egész intézet füle hallatára szánalmasnak nevezted őt, mert minden elutasítás ellenére újra és újra megpróbálta áttörni a védelmi sáncodat.

– Nem lett volna fair a nyakába borulni. Engem két évre bezártak ide, nem láncolhattam magamhoz. Azt akartam, hogy legalább ő élje az életét.

– Oké, mondjuk, hogy ezt elfogadom, de árulj el nekem valamit! Ha nincs ez a helyzet, mit tettél volna?

– Nem tudom, Enrico – méláztam el rajta.

– Sokszor próbálkoztam nálad én is, mindhiába. Akkor jöttem rá, miért indulok az esélytelenek nyugalmával, amikor zokogni láttalak a zsaru miatt.

– És miért is? – ámultam el.

– Mert hiába titkolod még saját magad előtt is, szerintem nagyon is szereted őt. Én a helyedben azonnal megkeresném a pasit, ahogy kiengednek.

– Nem tehetem. Nem bolygathatom fel az életét. Emellett ahogy bántam vele, nem is várhatom el, hogy tárt karokkal fogadjon.

– Ki tudja, lehet, hogy azóta is csak rád vár – bazsalygott.

– Azért ilyen hiú reményekben nem ringatom magam. Másfél éve, hogy olyan kegyetlenül elzavartam. Tapadósnak neveztem és azt üvöltöztem, hogy látni sem bírom. Azóta teljesen megszakadt vele a kapcsolat. Nem jött többet – keseredtem el.

– Minden hamarosan kiderül. Ma kiengednek. Készen állsz?

– Ha a kérdésed arra vonatkozik, hogy összecsomagoltam-e, akkor igen, lélekben viszont nem állok készen. Két évvel ezelőtt túl sok hidat borítottam lángokba, de csak most fogok szembesülni azzal, hogy melyik semmisült meg teljesen és melyik menthető még.

– Adok neked pár jó tanácsot! Fogd fel a dolgokat lazábban, ne légy olyan merev! Emellett kétszer gondold meg, mi szalad ki legközelebb a szádon, te kis lázadó!

Megmosolyogtatott, ahogy kimondta a becenevem, amit az intézetben aggattak rám. Amikor idekerültem, mindenkinek nekimentem, vagy akit lehetett, azt szándékosan felidegesítettem. Direkt generáltam a vitákat, verekedéseket a büntetés reményében. Az orvosok azonban hamar rájöttek, mi a célom ezzel, ezért jó érzékkel más terápiával igyekeztek megzabolázni.

– Ugye attól, hogy elmegyek, még tartjuk a kapcsolatot? – pislogtam rá, és biztosra veszem, hogy nem tudtam leplezni a kétségbeesésem.

– Minden emberi kapcsolat kétszereplős, ha szükséged lesz rám, tudod, hol találsz – bökött a medence irányába.

Átkaroltam a nyakát, és hosszan magamhoz öleltem.

– Vigyázz magadra, Enrico! – suttogtam a fülébe.

– Én jó helyen vagyok. Aki itt kemény küzdelmek elé néz, az te vagy – jegyezte meg, miközben a nyakamban éreztem a vigyorát.

– Nagyon rendes vagy – toltam el magamtól. – Mintha nem lettem volna enélkül is épp elég ideges.

– Pár nap, és elmúlik majd, csak ne feledd: lélegezz! – kacsintott rám, miközben kibontakozott az ölelésemből.

Nehéz szívvel hagytam ott, és indultam el a szobám irányába a csomagjaimért, amikor valaki a nevemen szólított. A hang irányába pördültem.

– Azt hittem, már rég hazamentél – sietett felém a kezelőorvosom, Rufina.

– Hová is rohannék? – dörmögtem az orrom alatt.

– Hová, hová, a családodhoz. A bátyád már hetek óta nagyon izgatott. Alig várja, hogy újra köztük légy – mosolygott lelkesítően.

– Van egy olyan érzésem, hogy hamar meg fogja bánni, hogy hazatértem – szegeztem a tekintetem a cipőm orrára.

– Megértem, hogy vannak aggályaid, mindenki fél kilépni ezen a kapun, mert teljesen új életet kell kezdenie, és az sosem könnyű, de téged a családod végig támogatott – kereste a pillantásom.

– Nem akarok hálátlannak tűnni, de az az igazság, hogy én csak útban leszek nekik, csak a gond lesz velem. A legjobb az lett volna, ha a sorsomra hagynak, és most oda mehetek, ahová csak akarok.

– Itt valójában nem is rajtuk van a hangsúly, hanem rajtad. Most is oda mehetsz, ahová csak akarsz.

– Nem tehetem. Azzal megbántanám őket – bizonytalanodtam el.

– Már hetek óta figyellek, és meg kell mondjam, aggaszt, amit látok. Ahogy közeledik a szabadulásod időpontja, te úgy leszel egyre feszültebb. Felmerült bennem, hogy ez vajon azért van-e, mert félsz szembesülni a múltadból kísértő emlékképekkel, vagy mert újra látod majd a fiadat.

– Ő nem az én fiam! – feleltem ingerülten. – Már nem – fogtam vissza az indulataimat.

Életem legborzalmasabb napja volt, amikor világra jött Luca. A szerelem vakká teszi az embert, tartja a mondás. Mi sem bizonyítja ezt jobban, mint az, hogy a fiam egy olyan embertől fogant, akit mindennél jobban szerettem, ám ő ezt kihasználva férkőzött a családom közelébe, hogy pokollá változtassa az életünket. Sosem felejtem el az érzést, milyen hevesen vert a szívem, amikor felém közeledett. Ragyogott az arcom és szárnyalt a lelkem a jelenlététől. Meggyőződésem volt, hogy ezt a különleges dolgot keresi mindenki az életben, ami köztünk kialakult. Intenzív kisugárzása letepert, a szellemessége elvarázsolt, és tetszett, ahogy udvarolt nekem, és meghallgatott engem. Azt hittem, én vagyok a világ legszerencsésebb és legboldogabb nője. Sosem függtem még úgy senkitől, mint Sergiótól. Ő volt a végzetem, ahogy én az övé… Szó szerint. Még két év elteltével is liftezett a gyomrom, amikor csak rá gondoltam.

– A kis Luca nem tehet arról, ami történt – szólalt meg Rufina a fiamra célozva. – Fontold meg jól, mit teszel! A fiad még kicsi, nem késtél le arról, hogy az édesanyja legyél.

– Az én fiam meghalt. Annak a kisfiúnak, akiről te beszélsz, már van egy gondoskodó családja, egy szerető anyja és egy védelmező apja. Eszem ágában sincs tönkrezúzni az életét.

– Remélem, hogy megtalálod a békédet, Bianca, de ahhoz, hogy ez sikerüljön, ki kell lépned az életbe, és szembe kell nézned a démonaiddal.

– Nincsenek itt semmiféle démonok. Az egyetlen, aki el akart pusztítani, már a pokolban van – szorítottam ökölbe a kezem.

– Azért, ha úgy érzed, szükséged van segítségre, tudod, hol találsz – lépett közelebb, és megölelt.

A következő fél órában, mint egy szökevény, úgy osontam ki a parkolóba, mert nem volt türelmem elbúcsúzni a többiektől. Ott letelepedtem a padkára, és egyik cigit szívtam el a másik után. Lehunytam a szemem, és amikor újra kinyitottam, mintha megállt volna az idő. Felemeltem egy követ, és elkezdtem az ujjaim között morzsolgatni.

Egész életemben hisztisnek gondoltak a szüleim, többször is a hideg zuhany alatt kötöttem ki, vagy azzal fenyegettek, hogy „bevisznek a diliházba”. Ha most látnának… Tiszta szégyen. Igen! Szégyent hoztam az Allegrini névre. Daniele biztos gyűlöl azért, amit tettem, és azért is, amit nem. Cserben hagytam a családom, akik most azt várják tőlem, hogy tegyek úgy, mintha mi sem történt volna, és sétáljak vissza a birtokra. Hát nekem ez nem megy!

Egyre idegesebben markoltam a kavicsot a kezemben. Hamarosan megérkezik a bátyám. Mit mondjak neki? Nem tudom, hogyan kellene viselkednem. Pattanásig feszült minden idegszál a testemben, egészen addig, amíg éles fájdalmat nem éreztem a kezemben. Ellazítottam az ujjaim, és megláttam, ahogy a tenyeremből szivárog a vér. A táskámban zsebkendő után kutattam, hogy gyorsan a kavics okozta sebre szorítsam. Már éppen sikerült elállítanom a vérzést, amikor azon kaptam magam, hogy egy árnyék vetül rám. Egy pillanatig haboztam, de végül felemeltem a tekintetemet.

– Helló, Bianca – üdvözölt könnyed mosollyal az arcán Daniele, a bátyám.