FORDÍTOTTA

Báder Petra

SZERZŐI JEGYZET

KEDVES OLVASÓ!

Az olvasó olykor még a szerzőnél is jobban emlékszik a regényre. Zavarba ejtő részletességgel eleveníti fel a szereplőket, a bonyodalmat, a nyelvezetet és a leírásokat, ezzel pedig sarokba szorítja a regényírót, akinek egyre halványabban él emlékezetében a sok éve – talán túl sok éve – írt történet cselekménye és jelenetei. Én is így vagyok a korai könyveimmel, azokkal az „ifjúsági” regényekkel, amelyek a kilencvenes években jelentek meg: A Köd hercege, az Éjféli palota és a Szeptemberi fények – ez utóbbit tartja a kezében az olvasó. Mindig is úgy gondoltam, ebben a három könyvben sok közös vonás van, és serdülőként én is szívesen olvastam volna egy hasonló regényciklust.

A Szeptemberi fények-et Los Angelesben írtam 1994 és 1995 között; tökéletesíteni szerettem volna néhány olyan részletet, amelyet A Köd hercegé-ben még nem sikerült megfelelően kidolgozni. Ha most, a hosszú évek távlatából végiglapozom a könyvet, úgy látom, javarészt nem irodalmi, hanem filmes megoldásokkal van teli. Eszembe juttatja az íróasztalnál töltött hosszú órákat a szereplők társaságában, a Melrose sugárúton elhelyezkedő, harmadik emeleti lakásban, melynek ablakából látni lehetett a Hollywood-felirat betűit a szemközti dombokon.

Ezt a rejtélyes, kalandos történetet lélekben és talán életkorukat tekintve is fiatal olvasóknak szántam, hiszen az alkotómunka során végignézett filmek nézői között is éppen ilyen személyeket láttam. Az azóta eltelt hosszú idő során ez mit sem változott.

Az viszont újdonság, hogy 1995 óta most először jelenik meg a regény az őt megillető, elegáns és előkelő kiadásban – éppen ideje volt!

Őszintén bízom abban, hogy élvezni fogod az olvasást – akkor is, ha fiatal vagy, és akkor is, ha újra fiatal szeretnél lenni. Szeretném azt hinni, hogy a segítségeddel talán jobban fogok emlékezni erre a három regényre, és megengedhetem magamnak azt a luxust, hogy újra átéljem a Szeptemberi fények-nek és azoknak az éveknek a kalandját, amikor még én is fiatalnak hittem magam, amikor úgy tűnt, a képek és a szavak bármire képesek.

Jó olvasást, hamarosan találkozunk!

Carlos Ruiz Zafón

2007 májusa

Kedves Irène!

A szeptemberi fények még mindig a parton távolodó lépteid emlékét juttatják az eszembe. Már akkor is tudtam, hogy a tél hamar elfeledteti a Kék-öbölben töltött utolsó nyarunkat. Meglepődnél, ha látnád, itt szinte alig történt változás. A világítótorony továbbra is őrszemként magasodik a ködből, az Angol-partot övező országút pedig csak egy alig látható, sehová nem tartó ösvény, mely a homoktenger közepén kanyarog.

A Varjúvár hallgatag romjai most is kikandikálnak az erdő vastag lombozata mögül, rájuk borul a sötétség fátyla. Egyre ritkábban vitorlázom ki az öbölbe, de ha megteszem, mindig szemügyre veszem a nyugati szárny repedezett ablakait, melyek kísérteties jelként csillognak a ködben. Olykor teljesen megbabonáznak azoknak a napoknak az emlékei, amikor a part felé tartottunk alkonyatkor; mintha még mindig látnám a sötét ablakok mögött fel-felderengő, pislákoló fényeket. Pedig tudom, hogy nem él már ott senki. Senki.

Biztosan azon tűnődsz, hogy mi lett a Sziklaházzal. Továbbra is ott áll egyes-egyedül a szirtek fokán, onnan figyeli a végtelen óceánt. Egy téli vihar végleg eltörölte a föld színéről az apró kikötő maradványait. Pedig a házat már kiszemelte magának egy nagyvárosi, jómódú ékszerkereskedő, meg is vette volna egy nevetséges összegért, de a nyugati szél és a szikláknak csapódó hullámok végül lebeszélték az üzletről. A fehérre festett deszkákon nyomot hagyott a salétrom. A lagúnába vezető titkos ösvény áthatolhatatlan őserdővé vált, letöredezett ágak tarkítják, a bokrok elburjánzottak rajta.

Délutánonként, amikor a kikötői munka engedi, kerékpárra pattanok, eltekerek a szirtig, aztán kiülök a sziklák fölé nyúló verandára, onnan figyelem a naplementét. Mindig egyedül megyek; egy seregnyi sirály köröz a ház körül – nem jelentkeztek be a jegyzőnél, egyszerűen csak kinevezték magukat új bérlőnek. A verandáról jól látszik a hold; miután felbukkan a horizonton, útja ezüst virágfüzért rajzol a tengeren, egészen a Denevér-barlangig.

Emlékszem, hogy meséltem neked a kísérteties korzikai kalóz hihetetlen történetéről, akinek a hajóját az a barlang nyelte el 1746 egyik éjszakáján. Hazudtam. Soha egyetlen csempész vagy kötekedésre mindig kész martalóc nem merészkedett be a barlang sötét gyomrába. Mentségemre szóljon, hogy ez volt az egyetlen hazugság, amit tőlem hallottál. Bár valószínűleg már a legenda kezdetének hallatán is sejtetted, hogy nem mondok igazat.

Ma délelőtt, miközben a zátonyon bogozgattam egy összegabalyodott halászhálót, újra megtörtént. Egy pillanat erejéig mintha a Sziklaház verandáján láttalak volna, ahogyan csendben nézed a horizontot – ez volt az egyik kedvenc időtöltésed. De abban a pillanatban a sirályok felröppentek a korlátról, és láttam, hogy nincs ott senki. A távolban gomolygó pára hátán ott lovagolt a Mont-Saint-Michel; dagálykor olyan volt, akár egy hajótörésből megmenekült sziget.

Néha azon gondolkozom, hogy már mindenki a háta mögött hagyta a Kék-öblöt, egyedül én maradtam itt; a múltban ragadtam és hiába várom, hogy az emlékeket visszahozó bíborvörös szeptemberi dagály mást is magával sodorjon. Ne is törődj velem. A tenger hibája: egy idő után mindent partra mos, kiváltképp az emlékeket.

Azt hiszem, ha ezt is beleszámolom, ez a századik levél, amit az utolsó ismert lakcímedre küldtem – ezt is Párizsban derítettem ki. Néha azon tűnődöm, hogy megkaptad-e valamelyiket, hogy emlékszel-e még rám és az együtt töltött hajnalra az Angol-parton. Talán igen, de meglehet, az élet messze sodort téged, messze a háború emlékétől.

Akkoriban sokkal egyszerűbb volt minden – emlékszel még? Miket beszélek? Hogyan is emlékezhetnél rá? Mostanában azon gondolkozom, hogy egyes-egyedül én lehetek ilyen ostoba, ezért ragadtam ott az 1937-es emlékképekben. Akkor még Te is itt voltál mellettem…

1. PÁRIZS FELETT AZ ÉG

Párizs, 1936

AKIK MÉG EMLÉKEZNEK ARMAND SAUVELLE halálának az éjszakájára, megesküsznek rá, hogy az égboltot bíborvörös villanás szelte át: ragyogó parazsat hagyott maga után, aztán a horizontba veszett. Ezt a villanást Armand lánya, Irène nem láthatta, mégis sok-sok éven át vele álmodott.

Hideg téli hajnal volt, a Szent György Kórház tizennégyes szobájának ablakait vékony jégréteg fedte; a reggeli homályban aranyló, pirkadati fény kísérteties képeket festett az üvegre.

Armand Sauvelle életének lángja csendben aludt ki, a férfi még csak fel sem sóhajtott. Felesége, Simone, és lánya, Irène felkapták a fejüket, amikor az első napsugarak megtörték az éjszakai sötétséget és hajszálvékony csíkokat rajzoltak a kórházi szoba falára. Fia, Dorian éppen az egyik fotelben szunyókált. Hirtelen csend telepedett a szobára. Nem kellett megszólalniuk; mindannyian megértették, hogy mi történt. Hat hónap szenvedés után elragadta Armand Sauvelle életét a betegség fekete kísértete, amelyet soha nem mert nevén nevezni. Ennyi volt hát az élet.

Ezzel kezdődött a Sauvelle család legrosszabb évének története.

Armand Sauvelle a sírba vitte ragályos jókedvét és bűverejét, ugyanakkor számos adósságot hagyott maga után. Hamarosan egy seregnyi uzsorás és döghúst szimatoló, talárba öltöztetett, díszokleveles alak jelent meg a Haussmann sugárúti Sauvelle-házban, aztán hosszasan üldögéltek a karosszékekben és vártak. A kezdeti, jogi természetű, hűvös látogatások helyébe hamar burkolt fenyegetések léptek. Idővel a behajtók is megjelentek.

Irène és Dorian otthagyták a híres iskolákat, kibújtak a kifogástalanul szabott ruhákból, helyette szerényebb öltözéket viseltek és részmunkaidős állást vállaltak. Megkezdődött a Sauvelle család szédítő zuhanása a valóság felé. A  legrosszabb Simone-nak jutott. Hiába ment vissza tanítani, ez sem volt elég ahhoz, hogy kifizesse a szerény bevételeit felemésztő, tetemes adósságot. Valahonnan mindig előkerült egy újabb irat, amelyen Armand aláírása szerepelt, egy újabb kiegyenlítetlen számla, egy újabb feneketlen, éjfekete kút…

Dorian egyszer csak rádöbbent, hogy Párizs lakosságának felét ügyvédek és könyvelők teszik ki; akár a felszínen élő patkányok. Irène pedig – természetesen édesanyja tudta nélkül – elfogadott egy táncosnői állást az egyik varietészínházban. Néhány fillérért cserébe táncolt a katonákkal, akik akkor még csupán ijedt kamaszok voltak (a pénzt pedig hajnalban Simone mosogató alá rejtett, titkos dobozába tette).

Mindeközben a Sauvelle család azt tapasztalta, hogy a barátaik és jóakaróik nevét tartalmazó lista egyre rövidebb lett – akár a zúzmara napfelkeltekor, támogatóik száma is összezsugorodott. Elérkezett a nyár. Henri Leconte – Armand Sauvelle egykori jó barátja, egy Montparnasse negyedbeli művészellátó tulajdonosa – felajánlotta a családnak az üzlet feletti apró lakást. A bérleti díjat majd kifizetik, ha tudják, de mivel a térdei már igen rozogák voltak, Dorian segítségét kérte a kiszállításhoz. Simone azt sem tudta, hogyan hálálja meg az öreg Leconte úr nagylelkűségét. A kereskedő pedig soha nem is kért semmit cserébe. Végre-valahára egy valóságos angyalba botlottak a patkányok lakta világban.

Amikor beköszöntött a tél, Irène a tizennegyedik születésnapját ünnepelte, bár a történteket tekintve inkább huszonnégy évesnek érezte magát. A varietében kapott pénzét aznap inkább egy tortára költötte, hogy édesanyjával és öccsével ünnepelhessen. Armand hiánya nyomasztó árnyként telepedett a családra. Együtt fújták el a gyertyákat a montparnasse-i lakás szűk nappalijában, közben mindannyian azt kívánták, hogy a lángokkal együtt a hónapok óta őket sújtó balszerencse kísértete is tovatűnjön. És most az egyszer meghallgattatott a kívánságuk. Akkor még nem tudhatták, de azzal a szörnyű évvel együtt a rossz időszak is a végéhez közeledett.

A Sauvelle család életében néhány héttel később megjelent egy reménysugár. Leconte úr közbenjárására az egyik ismerőse munkát ajánlott Simone-nak egy apró tengerparti faluban, a Kék-öbölben, távol a fővárosra telepedő szürkés gomolyagtól, távol Armand Sauvelle utolsó napjainak szomorú emlékétől. Egy jómódú feltaláló és játékkészítő, Lazarus Jann házvezetőnőt keresett a Varjúvár-erdő mellett található, fejedelmi palotájába.

A feltaláló egy hatalmas villában élt az egykori játékszergyár mellett, egyedül gondozta súlyosan beteg feleségét, Alexandrát, aki húsz éve ki sem mozdult az óriási házbeli szobájából. Lazarus Jann bőséges fizetést ajánlott, ráadásul felajánlotta Simone-nak, hogy költözzön a családjával a Sziklaházba, egy meredek, sziklás partfalon álló szerény épületbe, éppen a Varjúvár-erdővel szemben.

1937 júniusának idusán, az Austerlitz pályaudvar hatos peronján Leconte úr búcsút intett a Sauvelle családnak. Simone és két gyermeke felszálltak a normandiai partok felé induló vonatra.

Miközben az öreg Leconte a távolodó szerelvényt bámulta, elmosolyodott; hirtelen az az érzése támadt, hogy a Sauvelle család igazi története csak most kezdődik.

2. FÖLDRAJZ ÉS ANATÓMIA

Normandia, 1937 nyara

Új otthonukban, a Sziklaházban töltött első napon Irène és Simone megpróbáltak rendet rakni. Eközben Dorian felfedezte új szenvedélyét, a földrajzot, pontosabban a térképek rajzolását. Simone Sauvelle fia magához ragadta a füzetet és a ceruzákat, amiket búcsúajándékként kapott Henri Leconte-tól, majd a meredek sziklafal egyik apró szentélyébe vonult – egy pompás figyelőállásba, ahonnan elképesztő kilátás nyílt a tengerre.

A falu és a halászok apró kikötője a tágas öböl középpontjában állt. Keletre húzódott az Angol-part, egy fehér homokkal borított, végtelen partszakasz, akár egy gyöngysivatag a tengerrel szemben. Mögötte állt a tengerfok, ami tűhegyes karomként nyúlt az óceán vizébe, túlsó felén pedig a Sauvelle család új otthona. A tengerfok határvonalat húzott a Kék-öböl és a jóval nagyobb Fekete-öböl között – ez utóbbit a helyiek keresztelték el mély, sötét vize miatt.

Dorian a nyílt tengeren oszladozó párát fürkészte, majd a parttól körülbelül félmérföldnyire meglátta az apró szigetet, amelyen a világítótorony állt. A titokzatos, sötét torony szinte beleolvadt a körülötte gomolygó, sűrű ködbe. Dorian most a szárazföldet nézte – édesanyja és Irène a Sziklaház verandáján tevékenykedtek.

Új otthonuk egy fehérre festett fadeszkákból ácsolt, kétemeletes ház volt, mely éppen a meredek sziklapart tetején állt – akár egy semmi felett lebegő terasz. A ház mögött ért véget az erdő, a sűrű lombkoronából kiemelkedett Lazarus Jann pompás rezidenciája, a Varjúvár.

A Varjúvár egyrészt egy kastélyra, másrészt pedig egy katedrálisra hasonlított – egy rendkívüli, meggyötört elme képzeletének szüleménye volt. Szögletes tetőzetét bolt- és gyámívek, tornyok és kupolák tarkították. Az épület alaprajza kereszt alakú, akár egy templom főhajója, amelyből számos mellékhajó nyílik. Dorian alaposan szemügyre vette Lazarus Jann villájának kísérteties körvonalait. A homlokzaton végigfutó frízek fölött kőből faragott vízköpők és angyalok sorakoztak, akár az éjjel beköszöntét váró, megkövült lidércek. Dorian becsukta a füzetét, majd visszaindult a Sziklaházba; útközben azon gondolkodott, hogy vajon milyen ember lehet az, aki effajta lakóhelyet választ magának. Nemsokára személyesen is megismerheti: vacsorameghívást kaptak a Varjúvárba, méghozzá újdonsült jóakarójuktól, személyesen Lazarus Janntól.

Irène új szobájának ablakai északnyugatra néztek, látni lehetett az apró szigeten álló világítótornyot és a víztükörre vetülő napsugarak festette foltokat, amelyek ezüstösen izzó lagúnákat rajzoltak a tengerre. Az apró párizsi lakásban töltött hónapok után egy saját szoba most jól megérdemelt fényűzésnek tűnt. Szinte megrészegítette, hogy magára zárhatta az ajtót és végre belefeledkezhetett a bensőséges magányba.

Miközben a lemenő nap fényében csillogó, rézszínűre festett tengert bámulta, azon gondolkozott, hogy mit vegyen fel a Lazarus Jann házában elköltött első vacsora alkalmából. Régi ruhatárának csupán töredékét hozta magával. Ám amikor arra gondolt, hogy a hatalmas Varjúvár vendége lesz, egyszerre mindegyik ruha ócska rongynak tetszett. Miután felpróbálta azt a két öltözéket, amely valamelyest megfelelt az alkalomnak, újabb problémába botlott, amellyel eddig nem számolt.

Mióta betöltötte a tizenharmadik életévét, a teste mintha megnövekedett volna bizonyos helyeken, míg másutt elvékonyodott. Már majdnem tizenöt éves volt, és a tükör előtt állva csak most tűnt fel neki, hogy milyen szeszélyes is a természet. Formás idomai egyáltalán nem illettek elavult ruhatárának kemény szabású darabjaihoz.

Sötétedéskor skarlátvörös fények pislákoltak a Kék-öböl mentén. Simone Sauvelle halkan bekopogtatott Irène ajtaján.

– Gyere csak!

Édesanyja becsukta maga mögött az ajtót, majd villámgyorsan felmérte a helyzetet. Az ágyon ott hevert Irène egész ruhatára. A lány az ablakból figyelte a csatornában hajózó csónakok távoli fényeit; egyszerű szabású, fehér blúzt viselt. Simone végignézett Irène karcsú testén, majd halványan elmosolyodott.

– Az idő olyan gyorsan telik, hogy észre sem vesszük, ugye?

– Egyik sem jön rám. Sajnálom – felelte Irène. – Mindet felpróbáltam.

Simone az ablakhoz lépett, majd a lánya mellé térdelt. Az öböl középső részénél elterülő falu pislákoló fényei színesre festették a víztükröt. Egy pillanat erejéig mindketten a Kék-öböl lélegzetelállító, alkonyatba boruló képét bámulták. Simone megcirógatta Irène arcát, majd elmosolyodott.

– Azt hiszem, jól elleszünk itt. Mit szólsz hozzá? – kérdezte.

– És ő? Vajon mit fog hozzánk szólni?

– Mármint Lazarus?

Irène bólintott.

– Elbűvölő család vagyunk. Imádni fog minket – felelte az édesanyja.

– Biztos vagy benne?

– Még szép, kisasszony!

Irène az ágy felé bökött az ujjával.

– Vegyél fel egyet az én ruháim közül – ajánlotta fel mosolyogva Simone. – Fogadni mernék, hogy neked sokkal jobban áll bármelyik, mint nekem.

Irène halványan elpirult.

– Ne túlozz! – intette le az édesanyját.

– Pedig az az idő is eljön.

Miután Irène kiválasztotta édesanyja egyik ruháját, majd megjelent a lépcső alján, Dorian arckifejezése megdöbbenésről tanúskodott. A lány öccsére szegezte zöld tekintetét, majd mutatóujjával burkoltan megfenyegette:

– Egy szót sem akarok hallani!

A fiú nem is szólalt meg, csupán bólintott, de közben képtelen volt levenni a szemét arról az idegen nőről, akiről Irène arca nézett vissza, és aki Irène hangján beszélt. Amikor Simone észrevette fia ámulatát, alig tudta visszafojtani a nevetést. Aztán ünnepélyes, komoly arckifejezést öltött, a fiú vállára helyezte a kezét, majd odatérdelt mellé, hogy megigazítsa apjától örökölt, lila csokornyakkendőjét.

– Két nővel élsz együtt, fiam. Szokj hozzá!

Dorian bólintott, arcán elfogadás, ugyanakkor döbbenet is tükröződött. Amikor a falióra elütötte az este nyolcat, mindannyian a legszebb ruhájukban díszelegtek és izgatottan várták a nagy találkozást. De közben halálra is voltak rémülve.

A Varjúvárat övező sűrű rengeteget átjárta a tenger felől érkező, gyenge szellő. Simone és két gyermeke lépteinek hangját a levelek halk suttogása kísérte a fák között nyíló ösvényen, ami valóságos alagútnak tetszett a kifürkészhetetlen, sötét dzsungel közepén. A hold halvány fénye épphogy csak átszűrődött az erdőre boruló, éjszínű árnyak alkotta halotti leplen. A százéves óriások lombkoronájában fészkelő madarak máskor figyelmen kívül hagyott hangja most félelmetes litániának tűnt.

– Ettől a helytől kiráz a hideg – jegyezte meg Irène.

– Butaság – vágta rá gyorsan édesanyja. – Ez csak egy erdő. Menjünk!

Dorian ment leghátul, csendben figyelte az éjsötét rengeteget. A homályban kísérteties körvonalak rajzolódtak ki, és ettől igencsak elszabadult a fiú fantáziája: több tucat lesben álló, ördögi teremtményt látott maga körül.

– Nappal jól látszik, hogy itt csak bozótok és fák állnak – tette hozzá Simone Sauvelle, így próbálta megakadályozni, hogy Dorian túlságosan beleringassa magát az erdő éjszakai látványa által keltett múlandó bűvöletbe.

Néhány perccel később, egy Irène számára végeérhetetlennek tűnő esti séta után kirajzolódtak előttük az impozáns Varjúvár szögletes kontúrjai; olyan volt, akár egy ködből kikandikáló, mondabeli kastély. Lazarus Jann hatalmas villájának jókora ablakaiban aranyló fény pislákolt. Vízköpők sora meredt az ég felé. A palota mögött egyetlen melléképület állt: a játékgyár.

Miután Simone és gyermekei a rengeteget átszelő ösvény másik végére értek, rögtön meg is torpantak, hogy megcsodálják a játékkészítő lakhelyéül szolgáló épület lélegzetelállító látványát. Egy hollóhoz hasonlatos madár hirtelen kirepült a cserjék közül, majd furcsa utat járt be a Varjúvár körül elterülő park körül: először az egyik kőből épült szökőkút felett körözött, aztán leszállt, éppen Dorian lába elé. Már nem csapkodott a szárnyával, az egyik oldalára dőlt, majd azon billegett, míg meg nem állapodott. A fiú lehajolt és lassan az állat felé nyújtotta jobb kezét.

– Vigyázz! – figyelmeztette Irène.

Dorian a füle botját sem mozdította, inkább végigsimította a holló tollazatát. A madár nem lélegzett. A fiú a kezébe fogta, majd szétnyitotta a szárnyait. Dorian arckifejezése hirtelen eltorzult. Néhány pillanattal később Irène és Simone felé fordult:

– Fából van – suttogta. – Ez csak egy gép.

Mindannyian szótlanul meredtek egymásra. Simone felsóhajtott, majd sürgetni kezdte őket:

– Tegyünk rá jó benyomást, rendben?

A két gyerek bólintott. Dorian visszarakta a földre a madarat. Édesanyja enyhén elmosolyodott, helyeslően biccentett, majd mindhárman elindultak a fehér márványlépcsőn, ami egy hatalmas bronzajtóig vezetett; a bejárat mögött rejtőzött Lazarus Jann titkos világa.

A Varjúvár ajtaja máris feltárult, még csak nem is kellett hozzáérniük a bronzból kovácsolt, furcsa kopogtatóhoz, amin egy angyal arca díszelgett. A házból erős, aranyszínű világosság áradt. A fényt megtörték egy mozdulatlan alak körvonalai. A bábu hirtelen életre kelt, és alig hallható, gépies kattogással oldalra hajtotta a fejét. A fényben tisztán ki lehetett venni az arcát, amelyen egy hátborzongató mosolyon kívül csupán két üveggolyó díszelgett: a Sauvelle családra élettelen szemek meredtek.

Dorian nagyot nyelt. Irène-t és édesanyját jobban megdöbbentette az alak, ők hátrébb léptek. A bábu feléjük nyújtotta az egyik karját, majd ismét megmerevedett.

– Remélem, hogy Christian nem ijesztette meg önöket. Régi, ügyetlen teremtmény.

A Sauvelle család tagjai a lépcső tövéből érkező hang felé fordultak. Egy kedves arcú, középkorú férfi mosolygott vissza rájuk kissé ravaszkásan. Az elegánsan fésült, ezüstös hajkorona alatt kék szempár csillant meg. Az ízléses öltönyhöz tarkára festett, ébenfából faragott bot dukált. Lassan feléjük indult, majd tiszteletteljesen meghajolt.

– Lazarus Jann vagyok, és azt hiszem, máris bocsánatkéréssel tartozom – mondta.

Meleg, jóleső hangszíne volt, olyasfajta, ami megnyugtatja és furcsamód ellazítja az embert. Nagy kék szemével végigpásztázta a család minden egyes tagját, tekintete aztán megállapodott: egyenesen Simone szemébe nézett.

– Elkéstem; éppen most értem vissza az erdőből, a szokásos esti sétáról. Minden bizonnyal ön Sauvelle asszony…

– Örvendek, uram.

– Kérem, hívjon csak Lazarusnak.

Simone beleegyezően bólintott.

– Ő itt a lányom, Irène. Ő pedig Dorian, a család legfiatalabb tagja.

Lazarus Jann megszorította a két gyermek kezét. Kézfogása erős, mégis kellemes volt, a mosolya pedig ellenállhatatlan.

– Örvendek! Ami Christiant illeti, nem kell tőle tartaniuk. Azért őriztem meg, mert az első alkotásaimra emlékeztet. Tudom, hogy első ránézésre nem éppen bizalomgerjesztő látvány, ráadásul kissé ügyetlen is.

– Ez egy gép? – kérdezte elképedve Dorian.

Simone rosszalló pillantása megkésve érkezett. Lazarus a fiúra mosolygott.

– Úgy is hívhatjuk. De ha a pontos szakkifejezést szeretnéd használni, akkor Christian egy automata.

– És maga építette, uram?

– Dorian! – szólt rá édesanyja.

Lazarus ismét elmosolyodott. Úgy tűnt, egyáltalán nem zavarja a fiú kíváncsiskodása.

– Igen, én építettem. Őt is, és még sok más gépet. Igazából ez volt a foglalkozásom. De azt hiszem, a vacsora már tálalva. Mit szólsz, ha ezt egy tál finom étel mellett beszéljük meg, ahol jobban megismerkedhetünk?

Megcsapta az orrukat a pecsenye ínycsiklandozó illata; úgy hívogatta őket, akár egy bájital édes aromája. Lerítt az arcukról, hogy már mind nagyon éhesek.

Az automata meglepő jelenléte és a Varjúvár káprázatos homlokzatának látványa semmi nem volt ahhoz képest, ami odabent várt a Sauvelle család tagjaira, akiket valósággal lenyűgözött a ház belseje. Amikor átlépték a küszöböt, fantasztikus világba csöppentek, melyet hármuk képzelőerejét összeadva sem lettek volna képesek előre kitalálni.

Az emeletre pompázatos lépcső vezetett; olyan magas, hogy úgy tűnt, a végtelenségig kanyarog. A Sauvelle család tagjai felnéztek és látták, hogy a Varjúvár középső tornyába vezet; a tornyot egy különleges üvegkupola koronázza, ami sejtelmes, színes fénynyalábokkal festi meg a falakat. A kísérteties fényesség alkotta palást alatt végtelen sorokba rendeződtek az automaták. Elsőként egy nagy szemekkel és gúnyos arckifejezéssel díszített, hatalmas falióra mosolya fogadta a látogatókat. Az ovális terem közepén egy átlátszó fátyollal borított balerina táncolt körbe-körbe. A szobát benépesítő megannyi tárgy és gépezet egytől egyig a Lazarus Jann által alkotott faunába tartozott.

A gombkilincseket mosolygós arcok ékesítették, és ha valaki elfordította őket, még kacsintottak is. Egy gyönyörű tollazatú, hatalmas bagoly a homályban meresztgette üvegszemét, szárnyával lassan csapkodott. Több tucat vagy talán annál is több játék és miniatűr figura sorakozott a vaskos falaknak támaszkodó vitrinekben; egy élet is kevés lett volna ahhoz, hogy valaki mindet számba vegye. Egy pajkos gépkutyus megcsóválta a farkát és boldogan ugatott, amikor elhaladt előtte egy fémegérke. Egy körhinta forgott a semmiben, egy láthatatlan mennyezetre akasztva, tündérek, sárkányok és csillagok utaztak rajta; egy vattafelhők közt lebegő kastély körül forogtak, a ritmust egy zenedoboz távoli csilingelése adta…

Akármerre néztek a Sauvelle család tagjai, mindenhol újabb és újabb csodákat, elképesztő szerkezeteket fedeztek fel, és mindegyik felülmúlta az eddig ismert játékszereket. Lazarust pedig igencsak szórakoztatta a három látogató bámulata: percekig álltak ott mozdulatlanul, ugyanabban az elvarázsolt állapotban.

– Ez… egyszerűen csodálatos! – szólalt meg Irène, képtelen volt hinni a szemének.

– De hát ez csak az előcsarnok. Annak viszont nagyon örülök, hogy tetszik a látvány – tette hozzá Lazarus, aztán a Varjúvár tágas ebédlője felé terelgette őket.

Dorian meg sem tudott mukkanni, tágra meredt szemmel álmélkodott. Simone és Irène is hüledeztek, de ők mégis megpróbáltak ellenállni a látvány hipnotikus hatásának.

Az étkezőként szolgáló terem megfelelt az előcsarnok alapján elvártaknak. A poharaktól az evőeszközökig, a tányéroktól és a padlót borító pompázatos szőnyegekig minden Lazarus Jann kézjegyét viselte. A ház egyetlen berendezési tárgya sem tartozott a gyűlöletesen hétköznapi, szürke valóság világába, amit a hátuk mögött hagytak a küszöböt átlépve. A kandallóban lobogó lángok sárkányok torkából törtek fel, felettük egy hatalmas portré díszítette a falat – ezen akadt meg Irène szeme. A festmény egy fehér ruhát viselő, lélegzetelállítóan gyönyörű hölgyet ábrázolt. Tekintete átlépte a festő ecsetvonásai és a valóság közötti határvonalat. A lány szemei néhány másodperc erejéig belevesztek abba a varázslatos, mámorító szempárba.

– Ő a feleségem, Alexandra… Akkor készült a kép, amikor még jó egészségnek örvendett. Csodálatos napok voltak! – mondta a hátuk mögött Lazarus, egyszerre mélabús és belenyugvó hanggal.

A tűz fényénél fogyasztották el a vacsorát, közben kellemesen elbeszélgettek. Lazarus Jann kitűnő házigazdának bizonyult: sokat viccelődött és hihetetlen történeteket mesélt, így hamar megnyerte magának Dorian és Irène szimpátiáját. Elmondta például, hogy az ínycsiklandó fogásokat egy Irène-nel egyidős lány, Hannah készítette, aki szakácsnőként és háziasszonyként szolgál nála. A kezdeti feszültségnek néhány perc múltán nyoma sem volt, mindhárman csatlakoztak a beszélgetéshez; a játékkészítő ugyanis igen jól értett ahhoz, hogyan vonja be észrevétlenül vendégeit a társalgásba.

Amikor a második fogásnál jártak és Hannah egyik specialitását, a pulykasültet ízlelgették, a Sauvelle család máris úgy érezte magát, mintha egy régi ismerősnél lenne látogatóban. Simone-t is megnyugtatta, hogy gyermekei és Lazarus között kölcsönös a rokonszenv, és persze őt magát is rabul ejtette a játékkészítő jelleme.

Lazarus egymás után mesélte az érdekesebbnél érdekesebb történeteket, közben részletesen ismertette a ház beosztását és az új munkájukkal járó kötelességek sorát. Hannah péntekenként kap kimenőt, ekkor mindig meglátogatja a Kék-öbölben szerény körülmények között élő családját. De Lazarus megnyugtatta őket, hogy amint visszaáll a lány a munkába, máris bemutatja őt a többieknek. Lazaruson és a feleségén kívül csakis Hannah lakott a Varjúvárban. A lány majd segít nekik berendezkedni, és a házzal kapcsolatos kérdéseikre is válaszolni fog.

A desszert egy ellenállhatatlan málnatorta volt, és miközben elfogyasztották, Lazarus belefogott, hogy elmagyarázza, mire számíthatnak. Ő már nyugdíjas, de időnként eljár dolgozni a játékműhelybe, ami a Varjúvár oldalsó szárnyainak egyikében található. A családnak szigorúan tilos belépni a gyár területére és az emeleti szobákba. Semmi esetre sem léphetnek be oda, kiváltképp a ház nyugati szárnyába, ahol a felesége lakosztálya található.

Alexandra Jann több mint húsz éve küzd egy meglehetősen ritka, gyógyíthatatlan betegséggel, ezért egész nap pihenésre van szüksége. A nyugati szárny harmadik emeletének egyik szobájában tölti mindennapjait, oda kizárólag a férje léphet be, ő gondozza és segít neki mindenben, amire rossz állapotából adódóan szüksége lehet. A játékkészítő elmesélte nekik, hogy a fiatalkorában gyönyörű, erőtől kicsattanó felesége egy közép-európai utazás során kapta el a titokzatos betegséget.

A vírus fokozatosan uralkodott el rajta, és gyógyíthatatlannak bizonyult. Állapota rohamosan romlott, egy idő után már képtelen volt járni vagy megfogni a tárgyakat. Hat hónappal később annyira legyengült, hogy teljesen magatehetetlenné vált, csupán szomorú tükörképe volt annak a nőnek, akivel Lazarus néhány évvel azelőtt házasságot kötött. Megbetegedése után egy évvel az emlékezőtehetsége is tompulni kezdett, néhány hétre rá pedig már alig-alig ismerte fel a férjét. Nem szólalt meg többé, tekintete feneketlen kúttá változott. Csupán huszonhat éves volt. Attól a naptól kezdve többé nem hagyta el a Varjúvárat.

A Sauvelle család tagjai tiszteletteljes csendben hallgatták Lazarus történetét. A játékkészítőt lesújtotta az emlék felidézése és a két évtizednyi fájdalmas, magányos élet; hogy enyhítse a feszültséget, megpróbálta Hannah mennyei tortájára terelni a szót. De Irène így is észrevette a férfi tekintetében tükröződő szomorúságot.

Nem volt hát nehéz elképzelni, hogy Lazarus Jann a házban talált menedéket. Mivel az élet megfosztotta attól, akit a legjobban szeretett, inkább a képzelet világát választotta: ezernyi lényt és tárgyat kreált, hogy betöltse az őt körülvevő mélységes magányt.

A játékkészítő története után Irène arra gondolt, hogy a Varjúvárat benépesítő fantasztikus világ valójában nem csupán az őt létrehozó zseniális elme látványos, meghökkentő szüleménye. Mivel a lány is saját bőrén tapasztalta a veszteség után hagyott űrt, tudta, hogy a Varjúvár valójában a magány labirintusának sötét képe, amelyben Lazarus Jann élt az utóbbi húsz évben. Annak a csodálatos világnak minden lakója, minden teremtménye csupán egy-egy szótlanul elhullatott könnycsepp.

A vacsora után Simone Sauvelle már világosan látta a munkával járó feladatait és kötelességeit. Egyfajta házvezetőnőként alkalmazták, és bár ennek eredeti foglalkozásához, a tanítósághoz nem sok köze volt, a legjobbat akarta kihozni magából, hogy gyermekei számára biztosítsa a jövőbeli jólétet. Neki kell felügyelni Hannah és az ideiglenes alkalmazottak munkáját, ő adminisztrálja és gondozza Lazarus Jann ingatlanjait, tartja a kapcsolatot a falubeli beszállítókkal és kereskedőkkel, intézi a levelezést és a bevásárlást, továbbá kezeskedik azért, hogy senki és semmi ne zavarja meg a játékkészítő nyugalmát, aki szerette volna kizárni a külvilágot. Emellett könyvekkel is el kell látnia Lazarus könyvtárát. Újdonsült munkaadója világosan tudtára adta, hogy az állásra jelentkezők közül éppen azért esett rá a választás, mert tanítói múltja miatt bizonyára ő a legalkalmasabb a munkára. Lazarus többször is kiemelte, hogy a könyvtár kezelése lesz Simone egyik legfontosabb feladata.

Szolgálataiért cserébe beköltözhetnek a Sziklaházba, de persze bőséges fizetést is kapni fog. Lazarus szeptembertől gondoskodik Irène és Dorian iskolai tandíjáról. És ha a fiatalok tehetségesek és szeretnének egyetemre menni, szintén állja majd a költségeket. Irène és Dorian segíthetnek az édesanyjuk ház körüli munkáiban, ám csak és kizárólag akkor, ha betartják az aranyszabályt: nem tehetik be a lábukat a játékkészítő által felsorolt tiltott területekre.

A nyomorúságos hónapok után, az adósságokat is számba véve, Simone Sauvelle számára isteni áldásként érkezett Lazarus ajánlata. A Kék-öböl csodálatos helyszínnek bizonyult ahhoz, hogy új életet kezdjenek. Érdekelte a munka, Lazarus pedig nemes lelkű, jóságos munkáltatónak ígérkezett. Tudta, hogy előbb-utóbb rájuk mosolyog a jó szerencse. A sors akarata volt, hogy erre a távoli helyre költözzenek, és hosszú idő után először érezte úgy, hogy örömmel elfogadja azt, amit a végzet elé sodor. Ráadásul ösztönösen megérezte – márpedig ösztöneiben még soha nem csalatkozott –, hogy a Varjúvár tulajdonosa rokonszenvesnek találja őt és a gyerekeket. Még arra is gondolt, hogy jelenlétükkel talán enyhíthetik a játékkészítő szívében uralkodó, végtelen magányt.

Vacsora után megittak egy csésze kávét, Lazarus pedig megígérte, hogy egy nap majd elárulja Doriannak az automatakészítés csínját-bínját. A fiú izgalomba jött, szeme valósággal felcsillant az ajánlat hallatán. Lazarus és Simone tekintete egy pillanat erejéig összetalálkozott a gyertyák fényében. A nő felismerte a játékkészítő szemében a sokévnyi magány hagyta nyomot, amit ő maga is átélt. Tekintetük, akár két sodródó hajó, végül összetalálkozott az éjszakában. Lazarus lesütötte a szemét, majd csendben felállt, ezzel jelezte, hogy véget ért a fogadás.

A bejárathoz kísérte vendégeit, de olykor meg-megálltak, hogy bemutassa az útjukba kerülő szerkezeteket. Dorian és Irène szájtátva hallgatták a férfi szavait. A Varjúvárban megannyi csodálatos teremtmény élt, számbavételükhöz talán száz év is kevés lett volna. Mielőtt a kijárathoz vezető előcsarnokba léptek, Lazarus megállt egy tükrök és lencsék alkotta, összetett szerkezet előtt, majd sejtelmes pillantást vetett Dorianra. Egyetlen szót sem szólt, csak bedugta a karját egy tükrökkel körülvett nyíláson. Keze tükörképe lassan eltűnt, mintha láthatatlan lenne. Lazarus elmosolyodott.

– Soha nem szabad elhinned, amit látsz. A valóságról alkotott képünk csupán illúzió, optikai csalódás – mondta. – A fény igen hazug teremtmény. Add a kezed!

Dorian követte a játékkészítő utasításait, hagyta, hogy az végigvezesse karját a tükrök alkotta nyíláson. A saját szemével látta, hogy az ő keze is eltűnt. Kissé értetlenkedve nézett Lazarusra.

– Ismered az optika és a fény szabályait? – kérdezte a férfi.

Dorian megcsóválta a fejét. Abban a pillanatban azt sem tudta, hogy hol lehet a jobb keze.

– A mágia csupán a tárgyi világ kiterjesztése. Hogy megy a matek?

– Megyeget, kivéve a trigonometriát…

Lazarus elmosolyodott.

– Akkor azzal fogunk kezdeni. A képzelet számokból áll, Dorian. Ez benne a trükk.

A fiú nem értette Lazarus szavait, mégis bólintott. A férfi végül a bejárat felé mutatott, az ajtóhoz kísérte a családot. Akkor történt, hogy Dorian hirtelen meglátott valami hihetetlen dolgot. Ahogy elhaladtak az egyik pislákoló lámpás mellett, testük árnyékot vetett a falakra. Mindenkié, kivéve Lazarust. Ő volt az egyetlen, akinek nem volt árnyéka, mintha ottléte is csupán egy illúzió lenne.

Amikor Dorian Lazarus arcára pillantott, a férfi már figyelte őt. A fiú nagyot nyelt. A játékkészítő viccből megcsípte Dorian arcát.

– Ne higgy el mindent, amit látsz…

Aztán Dorian is követte édesanyját meg nővérét, és kilépett a ház ajtaján.

– Köszönünk mindent! Jó éjszakát! – mondta Simone.

– Nagyon örültem a látogatásuknak! És ezt nem udvariasságból mondom – felelte barátságos hangon Lazarus; kedvesen rájuk mosolygott, majd búcsút intett nekik.

A Sauvelle család röviddel éjfél előtt indult útnak az erdőn át, vissza a Sziklaházba.

Dorian egyetlen szót sem szólt, még mindig Lazarus Jann varázslatos lakosztályának hatása alatt állt. Irène is a gondolataiba temetkezett, egy másik világban járt. Simone pedig nyugodtan felsóhajtott, és hálát adott az Istennek, amiért az megáldotta őket.

Mielőtt a Varjúvár kontúrjai végleg eltűntek a hátuk mögött, Simone még egy utolsó pillantást vetett az épületre. Csupán egyetlen szobában égett a villany, a nyugati szárny második emeletén. A függöny mögött egy mozdulatlan alak állt. De abban a pillanatban kialudt a fény, a hatalmas ablak pedig a homályba veszett.

Miután Irène a szobájába ért, levette, majd óvatosan a szék támlájára hajtotta az édesanyjától kölcsönkapott ruhát. A szomszéd szobából áthallatszott Simone és Dorian beszélgetése. A lány leoltotta a villanyt, majd elfeküdt az ágyon. A plafonon kék árnyak táncoltak, akár a sarki fényben ugrándozó lovas kísértetek. Az éjszaka csendjét csupán a szikláknak csapódó hullámok suttogása törte meg. Lehunyta a szemét, de hiába, nem tudott elaludni.

Nehéz volt beletörődnie, hogy attól az estétől kezdve nem láthatja újra a párizsi lakást, hogy nem mehet vissza a varietészínházba, hogy nem keresheti meg azt a néhány fillért, amit a katonáktól kapott. Tudta, hogy a nagyváros sötét árnyai olyan messze nem találhatnak rá, de az emlékek nyomát semmi nem törölhette el. Feltápászkodott, majd az ablakhoz lépett.

A világítótorony teteje kikandikált a homályból. A lány a víz felszínén gomolygó pára résein keresztül kirajzolódó, apró szigetet bámulta. Mintha felvillant volna ott egy halvány fény – egy távoli tükör kacsintása. Néhány másodperccel később újabb villanás, de aztán nem látott többet. Összehúzta a szemöldökét, aztán észrevette, hogy az édesanyja lenn áll a tornácon. Simone vastag pulóvert viselt, csendben nézte a tengert. Irène-nek nem kellett látnia az arcát ahhoz, hogy tudja, sírdogál; mindketten későn fognak elaludni. Miután megtették az első lépést a boldogságot ígérő látóhatár felé, a Sziklaházban töltött első éjszaka során minden eddiginél fájdalmasabbnak bizonyult Armand Sauvelle hiánya.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Carlos Ruiz Zafón: Las Luces de Septiembre

Copyright © Carlos Ruiz Zafón 1995, DragonStudios LLC 2017

Hungarian translation © Báder Petra, 2021

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Rácz I. Péter

Kézirat-előkészítő Hack Orsolya

Korrektor Balázs Piroska

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 559 4 (epub)

ISBN 978 963 504 560 0 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.moobius.hu