Cecelia Ahern

Szeplők

Cecelia Ahern

Szeplők

ATHENAEUM

FORDÍTOTTA KURTA ZSUZSANNA

ATHENAEUM KIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló mű

Cecelia Ahern: Freckles

Published by HarperCollinsPublishers 2021

Copyright © Cecelia Ahern 2021

Hungarian translation © Kurta Zsuzsanna, 2021

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 214 1

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Besze Barbara

Szerkesztő: Kustos Júlia

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Susana Serradasnak

Prológus

Ahogy egy csiga háza roppan össze a cipőm talpa alatt a sötétben. A reccsenés. A kibuggyanó belsőség. Az elpárolgó élet.

A fogaim gyökerében érzem a fájdalmat – az ínyem idegein keresztül olyan mélyre hatol.

Nem tudom elég gyorsan elkapni a lábamat. Nem tudom visszaforgatni az eseményeket, nem tudom meg nem történtté tenni a pusztítást. Felsértettem a csiga lassú, vizenyős testét. Szétlapítottam és kifacsartam. Érzem a pépet a cipőm talpán a következő pár lépéskor. A csúszós cipőtalpam egy bűnügy színhelyévé vált. Halál a cipőmön. Szétkenődött belek. Letörlöm, megszabadulok tőle.

Egy éjszakai séta alatt történik, esőtől csúszós talajon, amikor nem látom, hová lépek, és a csiga sem láthatja, ki tapossa össze. Mindig sajnáltam a csigákat. És most már azt is tudom, milyen érzés, amikor összetörik a testedet védő burok, és védtelenné válik a bensőd. Megtorlás. Karma.

Összetaposott.

Pár lépést még tett is velem, az eltaposott bensőm csúszóssá tette cipőjének talpát. Az jár a fejemben, hogy a lelkében vajon milyen hosszan hagytam nyomot. Érezte-e, hogyan török össze, hogyan fröccsenek szét, amikor a gyűlölködő szavait köpködte az arcomba, és aztán elsétált. A védőburkommal még pár lépést tett is, észre sem véve, hogy ott maradt a cipője talpán. Csak egy kicsit előre és hátra kell húzogatnia a talpát, mint amikor cigarettát tapos el az ember. És már rendben is van a dolog.

Az ösvényen maradok, összetörve. Védtelen bensőm, amelyet olyan kemény munkával próbáltam biztonságban tudni, teljes kiszolgáltatottságban. És a dolgok szivárognak. Érzelmek, gondolatok, kétségek. A lélek ezüstös, nyálkás nyoma a földön.

Nem láttam, hogy közeleg a lába. Azon gondolkodom, vajon őt is meglepetésként érte-e, hogy összetaposott.

Még ha úgy is tűnik, nincs mindennek vége. Nem vagyok halott. Összetörtem, és valami szivárog… A ripityára tört Allegra Bird. Meg ugyan nem javíthatod a házadat. De újra felépítheted.

Első fejezet

Tizenhárom éves koromban vált szokásommá, hogy kék tintával összekapcsoljam a szeplőket a karomon – mintha egy pontösszekötős játék részei lennének. Jobbkezesként a bal karomra rajzoltam a vonalakat. Idővel sikerült csillagképeket rajzolnom a vonalak hálójából, a karomon lassan körvonalazódott az éjszakai égbolt. A Göncölszekér – a Nagy Göncöl – volt a kedvencem. Mindig is ezt a csillagképet találtam meg a legkönnyebben. Így aztán amikor leszállt az est, és a bentlakásos iskola hálótermében eljött a takarodó ideje, fogtam a tollamat, az olvasólámpám fényénél kiválasztottam hét szeplőt, és meghúztam a vonalakat köztük. Azt akartam, hogy a karom az éjszakai égbolt térképére hasonlítson.

Dubhe, Merak, Phecda, Megrez, Alioth, Mizar és Alkaid. Nem mindig választottam ugyanazokat a szeplőket. Szerettem azzal kísérletezni, hogy lehetséges-e a testem más részén is megrajzolni a csillagképet – néha a lábamon is megtaláltam őket, de mire elkészültem, megfájdult a hátam a sok görnyedéstől. És nem is éreztem igazán jónak a rajzot: olyan volt, mintha erőszakot tennék a szeplőimen, mintha azok valamiféleképpen elidegenednének. A Göncöl hét szeplője ott volt a bal karomon: hát idővel feladtam, hogy más testtájaimon is felfedezzem őket. A reggeli mosakodás eltüntette a vonalakat a bőrömről – de én minden éjszaka újra meg újra belekezdtem.

A Göncöl után a Cassiopeiával próbálkoztam. Az könnyű volt. Aztán jött a Dél Keresztje és az Orion. A tizennégy csillagból álló Pegazus már bonyolultabbnak tűnt, de a karomat sokkal több nap érte, mint a testem többi részét – kivéve az arcomat –, így egyre több szeplő bukkant elő, és én megtalálhattam a csillagképhez szükséges tizennégy pontot.

Éjszakánként iskolánk hálótermének sötétjében, a mellettem lévő egyik hálófülkében Carolina – aki azt hitte, senki sem veszi észre – mélyeket sóhajtott, miközben magát simogatta. A másik oldalamon Louise zseblámpája fényénél lázasan forgatta képregényeit. Szemben velem Margaret egy egész zacskó ropogós mini csokoládét tömött magába, hogy aztán később kimenjen a mosdóba, ledugja az ujját a torkán és kihányja. Olivia egy tükör segítségével gyakorolta a csókolózást, míg Liz és Fiona egymást csókolták. Catherine zokogott a honvágytól, Katie pedig gyűlölködő levelet fogalmazott az anyjának, mert rájött, hogy az megcsalja az apját. A bentlakásos lányiskolánkban minden társam a saját kis titkába merült el – az egyetlen helyen, ahol önmaguk lehettek –, míg én azzal foglalatoskodtam, hogy szeplőimet kék tintával összekötve csillagtérképet rajzoljak a karomra.

De a szórakozásom nem sokáig maradhatott titokban. Éjszakáról éjszakára újra meg újra megerősítettem a kék vonalakat, és végül már nem lehetett lemosni. A tinta beleitta magát a pórusaimba, és ezen már a meleg víz, a súrolókefe, de még a felháborodott Lelkes nővér sem tudott segíteni. Az apáca onnan kapta a becenevét, hogy fáradhatatlanul és átszellemülten dolgozott azon, hogy valamire felszólítson bennünket: hogy imádkozzunk lelkesen, hogy nyissuk ki a könyvünket a hetedik oldalon, és olvassunk lelkesen, vagy hogy csináljunk fektetett dobásokat – lelkesen. A kosárlabdaedzőnk is ő volt. De még Lelkes nővér sem tudta elérni, hogy lemondjak a szenvedélyemről. A körülöttem élők furcsa pillantásokkal méregették a karomat úszás előtt vagy után a közös zuhanyzókban, vagy amikor kilátszott a karom a rövid ujjú ruhámból. A fura lány a tintával összefirkált karjával. Ezek csillagképek: állatok, mitológiai lények, teremtmények, istenek, tárgyak rajzai – próbáltam nekik elmagyarázni, és büszkén mutattam fel a karomat. Soha nem jöttem zavarba. De csak azt értem el, hogy hosszú leckéket hallgathassak végig a tinta mérgező hatásáról. Rendszeres látogatások az iskolapszichológusnál. A tanáraim azt gondolták, hogy a fizikai aktivitás majd eltereli a figyelmemet, és hogy attól majd a lelki egészségem is helyreáll, ezért próbáltak minél inkább bevonni különféle sporttevékenységekbe. Azt hitték, ha extra köröket futtatnak velem, akkor majd nem fogom a bőrömet bántani. Hogy ezzel majd elterelik a figyelmemet. De nem lehet az emberek figyelmét elterelni a bőrükről. Hiszen abban élnek. Azonosak vele. Mondhattak nekem bármit, nem tudtam abbahagyni. Minden este, takarodó után, amikor csend borult a hálótermünkre, mintha a tenger ködével együtt érkezne, mindig ugyanaz a jól ismert vágyódás: elővenni a tollamat, hogy összekössem a szeplőket.

Soha nem szégyelltem a rajzokat. Nem törődtem vele, hogy az emberek megbámulják. Csak a felhajtás volt zavaró, amit körülötte csaptak. Pedig nem én voltam az egyetlen lány, aki felsértette a bőrét. Jennifer Lannigan rendszeresen vagdosta borotvával a lábát. Az angolórák alatt tökéletesen megfigyelhettem az apró vágásokat, hiszen szürke zoknija és szürke szoknyája között kilátszott a bőre. Az iskolában ugyan megtiltották, hogy sminkeljünk, de Jennifer az órák után fehérre mázolta az arcát, feketére az ajkait, pirszinget viselt, és dühös zenekarok dühös zenéjét hallgatta. És furcsa módon ezek miatt elfogadhatóvá vált, hogy vagdossa a lábát.

De én nem voltam gót, és senki nem talált semmilyen pszichológiai magyarázatot arra, hogy miért húzok kék tintával vonalakat a bőrömre. A kollégiumi felügyelő elvette a tollaimat, és csak reggel kaptam vissza azokat – hogy aztán az órák után ismét megfosszon tőlük. Úgy féltettek engem a tollaimtól, mint egy kisgyereket az ollóktól. Ilyen helyzetben Jennifer módszeréhez kellett folyamodnom. Soha nem éreztem vágyat arra, hogy fájdalmat okozzak magamnak, de a cél érdekében szükségem volt rá. Fogtam a vonalzóm élesebb oldalát, és szeplőtől szeplőig haladva vonalakat karcoltam a bőrömre. Arra mindig nagyon vigyáztam, hogy a szeplőimet vagy az anyajegyeimet véletlenül se sértsem fel, mert tudtam, hogy az valóban veszélyes lenne. Aztán még magasabb szintre léptem: a vonalzót körzőre váltottam, majd borotvapengéket is szereztem… Így aztán gyorsan elértem, hogy a döbbent iskolai felügyelő inkább visszaszolgáltassa a tollaimat. De már késő volt: soha többet nem tértem vissza a tintához. A fájdalmat ugyan nem szerettem, de az új módszeremmel maradandóbb nyomokat tudtam hagyni bőrömön. A szeplőket összekötő hegek feltűnőbbek voltak, és nemcsak láttam, hanem éreztem is őket. Szúró fájdalommal lüktettek a ruhám alatt, akár csak ha a legkisebb szél érte őket. Volt valami megnyugtató abban, hogy folyamatosan éreztem a jelenlétüket. Úgy viseltem őket, mint egy vértet.

Már rég abbahagytam a bőröm karistolását, de a vonalak, még ma, huszonnégy éves koromban is tisztán láthatóak. Amikor valami miatt aggódom, vagy ideges vagyok, még most is azon kapom magam, hogy az ujjaim végigfutnak a bal karomra karcolt vonalakon, csillagról csillagra, a helyes sorrendben. Összekötni a pontokat, megoldani a rejtélyeket, megérteni az események láncolatát.

A középiskolában mindenki Szeplősnek hívott. Ez lett a becenevem, amikor tizenkét évesen odakerültem, és még akkor is így szólítottak, amikor tizennyolc évesen elkerültem onnan. A mai napig, ha véletlenül összefutok egy-egy régi iskolatársammal, Szeplősnek szólítanak. Valószínűleg nem is emlékeznek a valódi nevemre, és még az is lehet, hogy soha nem is tudták. Tisztában vagyok vele, hogy nem akartak megbántani, de mindig a bőröm színét vették észre először. Nem vagyok színes bőrű, de nem is vagyok olyan fehér, mint ők – annyira fehér, hogy szinte visszaverem a napsugarakat. Más vagyok, mint a Thurlesben élők, és tudom, hogy sokan vágynak az itteniek közül az én bőrszínemre, és hogy próbálják is különböző kozmetikumok segítségével elérni. Az eredmény általában inkább csak valami narancsba hajló árnyalat. Sok lány volt az iskolában, aki szeplős volt, mégsem becézték őket Szeplősnek. Szeplősnek lenni sötétebb árnyalatú bőrrel nagyon különlegesnek számított. Szerettem a becenevem, soha nem bántott, mindig is mélyebb értelmű jelentése volt a számomra.

Papa bőre hófehér, annyira, hogy szinte átlátszó, mint a pauszpapír, tisztán kirajzolódnak rajta a kék erek. Mintha kék folyók futnának a bőre alatt. A haja mára ősz és ritkás, de valaha rakoncátlan göndör, vörös fürtök borították a fejét. Olyan sok vörös szeplő sorakozik az arcán, hogy szinte összeérnek, és a színük olyan, mint a napfelkelte. Szerencsés vagy, Allegra, hogy Szeplős a beceneved, engem gyufaszálnak hívtak, vagy csak egyszerűen rondának! És Papa hangosan hahotázott a saját szavain. Ég a feje a bolondnak, hívjátok a tűzoltókat! És én együtt éneklem Papával a gúnydalt. Szövetkezem vele, együtt szállunk szembe az emlékekkel.

Az édesanyámat nem ismertem, csak annyit tudok róla, hogy idegen volt, külföldi. Egzotikus szépség, aki az ír tengerpartra jött tanulni. Barcelonában született, a bőre olíva árnyalatú, a haja fekete, a szeme barna. Még a neve is úgy hangzik, mintha egy tündérmeséből lépett volna elő: a katalán Carmencita Casanova. A Szépség találkozása a Szörnyeteggel.

Papa azt mondja, hogy valamit örökölnöm kellett az apámtól is. Nem is mert volna igényt tartani rám, ha nem lettek volna szeplőim. Természetesen csak viccel, de mégis úgy érzem, mintha a szeplőim lennének a névjegykártyám. Papa az egyetlen biztos ember az életemben, mindig is csak rá számíthattam, és a sok-sok szeplőm a bizonyíték arra, hogy hozzá tartozom. Hivatalos pecsét az égi hatóságtól. Az őrjöngő tömeg nem vágtathat lóháton, égő fáklyákkal a házunkhoz, hogy visszaköveteljék a csecsemőt, akit az édesanyja elhagyott. Nézzék csak, ez a gyerek az övé, ott viseli az arcán a szeplőit.

Az édesanyám bőrszínét örököltem, Papa szeplőivel. Ő az, aki akart engem. Nem úgy, mint az anyám, aki elhagyott, hogy szabadon élhesse az életét. Papa lemondott minden másról, csak hogy az övé lehessek. A szeplők és a láthatatlan kék tintavonalak, a hegek, amelyek összekötnek bennünket, pontról pontra, csillagról csillagra, szeplőről szeplőre. Mikor összekötöm őket, összekötöm magunkat. Újra meg újra meg újra.

Második fejezet

Mindig arra készültem, hogy az ír rendőrségnél, a Gardaí Siochanánál fogok dolgozni. Annyira biztos voltam ebben, hogy nem is volt B tervem. Az iskola utolsó évében már Szeplős felügyelőnek szólított mindenki.

Miss Meadow, a pályatanácsadással foglalkozó tanárunk, próbált rábeszélni, hogy szerezzek közgázdiplomát. Az volt a mániája, hogy mindenkinek kereskedelmi végzettségre van szüksége – még a művészeti tagozatra járó diákokat is próbálta meggyőzni. Szegények, kreatív ötletekkel és gondolatokkal telve léptek be az irodájába, aztán egy hosszas, az üzleti végzettség hasznosságáról szóló prédikáció után úgy jöttek ki, mint akik elektrosokk-kezelést kaptak. Miss Meadow hosszasan magyarázta mindenkinek, hogy az általa ajánlott pálya stabilitást ad, és hogy arra mindig számítani lehet majd az életben. Engem egy biztonsági hálóra emlékeztetett. Amikor a jövőmre gondoltam, reményteli voltam, nem fontolgattam, hogy miként tudnám kibiztosítani magam. Nem lehetett meggyőzni, hogy változtassak az elhatározásomon: úgy éreztem, nincs máshol számomra hely, csak a rendőrségnél. De tévedtem. A Gardaí visszautasította a jelentkezésemet. Döbbenten tapasztaltam, hogy kifut a talaj a lábam alól. Elöntött a szégyen. És nem volt semmiféle hálóm, ami megtartott volna. Újra kellett gondolnom mindent, és találnom kellett valamit, amit kezdhetek az életemmel.

A Fingal megyei parkolóőrségre esett a választásom. Egyenruhám is van: szürke nadrág, fehér ing, láthatósági mellény. Járőrözöm az utcákon – majdnem olyan, mintha rendőr lennék. Közel vagyok ahhoz, amiről álmodoztam. Azért dolgozom, hogy az emberek betartsák a törvényt. Szeretem a munkámat, az őrjáratot, a dolgok napi folyását. Jó érzés egy jól felépített szervezet részének lenni, amely pontosan meghatározott szabályok szerint dolgozik. A munkám, hogy felügyeljem a szabályok betartását. Úgy érzem, fontos feladatot töltök be.

Malahide-ban élek, közel a tengerhez, Dublin külvárosától nem messze. Többnyire jómódú emberek laknak ezen a gyönyörű környéken. Van egy apró garzonom a Malahide kastély oldalában húzódó, lombos fákkal szegélyezett úton álló villa hátsó kertjében, egy edzőterem felett.

A tulajdonosok Becky és Donnacha. Beckynek valami informatikai munkája van. Donnacha keramikusműhelyét az egyik, kertre néző, gyönyörű szobában rendezte be. Ő azt mondja, tálakat készít. Nekem egyszerű tányéroknak tűnnek. Bár arra egyik sem lenne alkalmas, hogy megreggelizzek belőle, mert olyan lapos, hogy a Weetabix mellé tej már nem fér. Olvastam egy interjút, amelyet az Irish Times készített Donnachával. Határozottan kikérte magának, hogy bárki is „tányérnak” nevezze az alkotásait. A szóhasználat szerinte „megkérdőjelezi a munkásságát”. Úgy gondolja, az általa készített tálak „művészi üzenetet hordoznak”. Lehet, hogy csak én nem merültem el bennük eléggé…

Donnacha álmodozó tekintettel tud hosszasan fecsegni a művészetéről, mintha bármi jelentősége is lenne tudálékos eszmefuttatásainak. Ő maga nem igazán érdeklődő alkat, pedig én korábban azt hittem, hogy aki művész, annak jó megfigyelőnek kell lennie. Hogy minden információt magába szív és feldolgoz. De csak félig volt igazam. Donnacha feje valószínűleg már annyira tele van minden szarral, hogy többet nem képes magába fogadni, de annál lelkesebben zúdítja másokra azt. Művészi inkontinencia. És ez legalább ötszáz euróba kerül tányéronként.

Én is ötszáz euró lakbért fizetek nekik, és a szerződésünkben még az is benne van, hogy köteles vagyok bármikor a rendelkezésükre állni, ha vigyázni kell a három gyerekükre. És ez heti három alkalommal így is van. Szombat esténként kivétel nélkül.

Ma reggel is hat óra ötvennyolc perckor ébredek, mint minden nap. Az első dolgom, hogy ellenőrizzem az időt a mobilomon. Van két percem, hogy magamhoz térjek. Úgy érzem, hogy ha reggel hamarabb tudok felébredni, mint ahogy a telefonom megszólalna, akkor jól indul a nap. Két perc múlva fel is harsan az ébresztő dallama. Papának nincs okostelefonja, mert szerinte megfigyelnek minket rajtuk keresztül. Azt sem engedte soha, hogy beoltsanak. Nem azért, mert az oltások mellékhatásaitól félt volna, hanem mert hisz abban az elméletben, hogy ilyenkor mikrochipet ültetnek a bőrünk alá. Egyszer a születésnapomon elvitt egy hétvégére Londonba, és majdnem az egész napunkat azzal töltöttük, hogy az Ecuadori Nagykövetség előtt Julian Assange nevét skandáltuk. A rendőrök kétszer is közbeléptek, és eltávolítottak bennünket. De egyszer sikerült elérnünk, hogy Julian kinézzen, intsen nekünk, és ekkor Papa úgy érezte, fantasztikus dolog ment végbe. Két olyan férfi találkozott, akik megértik egymást. Akik ugyanabban az ügyben hisznek. Power to the people. Aztán elmentünk a West Endre, és megnéztük a Mary Poppinst.

Hét órakor már a zuhany alatt állok. Reggeli, aztán öltözködés: szürke nadrág, fehér blúz, fekete bakancs és esőkabát, hátha elkap egy áprilisi zivatar. Szeretem azt hinni, hogy ebben a ruhában akár össze is lehet téveszteni egy rendőrrel. Néha egy kicsit úgy is viselkedem, mintha az lennék. Persze tudom, hogy nem tartozom a Gardához, de néha próbálok olyan hangon beszélni az emberekkel, mintha mégis… Igyekszem ugyanolyan tekintélyt sugározni. A Gardaí: a barátod, a védelmeződ, amikor segítségre van szükséged, de könnyen az ellenségeddé válhat, ha úgy véli, hogy helytelenül cselekszel. Egyik pillanatról a másikra változhat a helyzet. Bámulatos. Még a legfiatalabbak is, akiknek alig pelyhedzik az álluk, képesek olyan szigorúan nézni, hogy rögtön behúzod a nyakad. Úgy érzed, mindent tudnak rólad, és biztosak benne, hogy többre lennél képes – és, istenem, miért is ne tennéd meg értük, hogy egy kicsit összeszeded magad? Elnézést, Garda, soha többet nem fogok így viselkedni! A rendőrségnél dolgozó lányokkal soha senki nem merne csak úgy kikezdeni. Amikor rájuk gondolnak, komoly kapcsolatról, igazi szerelemről álmodoznak a férfiak.

A hajam hosszú, erős szálú és olyan fekete, hogy szinte kékes fénye van, akár a benzinnek. Egy órába telik, mire megszárítom, ezért csak heti egyszer mosom meg. Gyorsan kontyba fogom a tarkómon, felveszem a kalapomat, és mélyen a szemembe húzom. Átdobom a jegykiadó gép pántját a vállamon, és már készen is vagyok.

Elhagyom a garázst, ami az épülettől legalább ötven méterre van, és amelyet egy díjnyertes tájépítész által tervezett hatalmas kert választ el a villától. Az ösvény egy titkos kerten át kanyarog a ház oldalsó része felé, ahol egy apró kapun át tudom elhagyni a területet. A kapu kódja 1916, a húsvéti felkelés éve, amikor az ír republikánusok fellázadtak az angolok uralma ellen. Ezt a számot a Ballyjamesduffban született Donnacha McGovern választotta. Bárcsak Pádraig Pearse is láthatná, hogyan veszi ki a részét a szabadságharcból!{1} A hátsó kertre néző szobájában gyártott tányérjaival.

A villa alsó része szinte teljes egészében üvegből épült, mennyezetig érő tolóajtókkal. Kiülős éttermekben szoktam ilyeneket látni. Összekötni a külső és a belső teret. Nem is tudni, melyik rész tartozik a házhoz és melyik a kerthez. Divatos építészeti humbug. Most is simán belátok minden egyes szobába. Egy Dyson reklámban érzem magam. Minden helyiség tele fehér, kör alakú, futurisztikus műszaki cikkekkel. A különbség köztük annyi, hogy az egyik kifújja, a másik beszívja a levegőt. Az üvegből készült falnak köszönhetően látom a konyhában uralkodó káoszt is. Becky fel-alá rohangál, és próbálja a gyerekeket rendbe szedni, hogy elinduljanak iskolába, ő meg mehessen dolgozni, gondolom, valahová a központba. Magamban Vegatündérnek hívom őt. Azok közé a nők közé tartozik, akiknek a kelkáposzta és az avokádó a legfontosabb tétel a bevásárlólistájukon, chia magot tüsszentenek, és gránátalmát szarnak.

Az ilyen emberek a hatalmas házukkal sajnálnak engem, mert én csak egy garzont bérlek az edzőtermük fölött. A hátsó kertjükben. Láthatósági mellényben és munkavédelmi cipőben dolgozom. Hagyom, hogy így gondolkodjanak rólam. A szobámat a legújabb divat szerint rendeztem be, ragyog a tisztaságtól, kellemes melegre fűtöm. Ennyi pénzért máshol három másik emberrel kéne osztoznom egy lakáson. Ők csak akkor élnének ilyen helyen, ha mindenüket elvesztenék. Ebből a perspektívából nézik a helyzetem. Én mindent magam mögött hagytam, hogy így élhessek. Ez meg az én nézőpontom.

Nem érzem magam egyedül. Csak néha. És nem vagyok teljesen szabad. Gondoskodnom kell papáról. Ez nem mindig egyszerű négyszáz kilométer távolságból, de én választottam, hogy ilyen messzire költözöm. Úgy éreztem, erre van szükség, hogy közelebb kerülhessek hozzá.

Harmadik fejezet

Próbálok úgy elmenni a konyha mellett, hogy ne nézzek be, de Becky épp akkor ordít rá a gyerekekre, hogy most már kurvára sietniük kell, és erre ösztönösen odakapom a tekintetem. A konyhasziget pultján tejes és gyümölcsleves flakonok, gabonapelyhes zacskók, uzsonnás dobozok, félig elkészült tízóraik sorakoznak. Az egyik gyerek félig felöltöztetve, a másik kettő még ennyire sem, a tévéből egy rajzfilm üvölt. Még Becky sem indulásra kész. Ez nem jellemző rá.

Rövid pizsamanadrágot, csipkés szegélyű ujjatlan felsőt visel, és nincs rajta melltartó, szabadon himbálózik a cicije. Egyébként elég karcsú, majdnem minden reggel a szobám alatti tornateremben edz hat és hét között. Olyan, mint a nők a magazinokban. Magabiztos, energikus, sikeres. Michael Jacksonra emlékeztet, amikor a gravitációt kijátszva negyvenöt fokos szögben dőlt előre tánc közben. Aztán kiderült, hogy csak azért tudta kivitelezni, mert a cipőjének a talpát odarögzítették a színpadhoz, tehát az egész átverés volt.

Donnacha egy bárszéken ül a reggelizőpult előtt, és a telefonján olvas valamit, maximálisan figyelmen kívül hagyva, ami körülötte zajlik. Az idő nem probléma a számára. Elviszi a gyerekeket iskolába, aztán elpiszmog a tányérjaival a műtermében. Már éppen sikerül elérnem a ház homlokzatát, és lefelé indulok a kocsifeljárón Beckyék drága autói mellett, a fejedelmi kapu felé, ami a házat védi a külvilágtól. Vadnyulak illannak el a lábam előtt, amikor hallom, hogy Becky a nevemet kiabálja. Becsukom a szemem, és felsóhajtok. Először arra gondolok, hogy megpróbálhatnám tettetni, hogy nem hallottam meg, de hamar feladom. Visszafordulok. Becky a bejárati ajtóban áll. A vékony felsője alatt látom a reggeli széltől megkeményedett mellbimbóját. Próbál úgy állni, hogy valamennyire takarja őt az ajtófélfa.

Allegra, tudnál ma este vigyázni a gyerekekre?

Semmi kedvem nincs hozzá, ezek az estéim szabadok szoktak lenni. Hosszú hét van mögöttem, kimerültnek érzem magam. Ugyan nem olyan fárasztó olyan gyerekekkel tölteni az estémet, akik a szobájukban alszanak, vagy megbűvölt dermedtségben ülnek a számítógépes játékuk előtt, de azért ez nem ugyanaz, mintha magányosan pihenhetnék a lakásomban. De ha most azt mondom, hogy nem érek rá, aztán Becky később látja, hogy otthon vagyok, az még rosszabb.

Tudom, hogy elég későn szólok, teszi hozzá Becky, de mielőtt élhetnék a lehetőséggel, és kihátrálhatnék, gyorsan hozzáteszi, hogy közeleg május elseje. Újra kell tárgyalnunk a bérleti díjadat, folytatja üzleties hangnemben. Valóban abban egyeztünk meg, hogy hat hónap után joguk van megváltoztatni az összeget. Erőfitogtatásnak érzem az egészet, még akkor is, ha közben folyamatosan azzal küzd, hogy elrejtse az előremeredő mellbimbóját. Nem értem, miért kell fenyegetőznie. Csak akkor nem szoktam segíteni nekik, amikor elutazom, hogy meglátogassam papát. Akkor pedig jó előre szólok. Egyébként mindig a rendelkezésükre állok.

Azt válaszolom, emlékszem rá, hogy május elején tárgyaljuk újra a bérleti díj összegét, de ma estére sajnos már programom van. És ahogy ezt kimondom, tudom, ki kell találnom valamit, nem maradhatok otthon. Dühítő.

Ó, Allegra, én igazán nem akartam semmire sem célozni, magyarázza Becky meglepettnek tűnő arccal, visszautasítva a vádamat, hogy burkoltan arra célozna, ha nem vállalom el a ma estét, felemeli a bérleti díjamat. Pedig a mesterkedése még a pizsamafelsőjénél is átlátszóbb. Az emberek sokszor annyira nevetségesek, de tényleg. Nem is értem, miért törik magukat annyira, hogy jobb képet mutassanak.

Hát akkor jó szórakozást kívánok neked estére, mondja Becky, és a himbálózó mellével együtt eltűnik az ajtó mögött.

Nem vagyok abban a helyzetben, hogy megengedhessem magamnak a magasabb bérleti díjat. De azt sem, hogy elköltözzem innen. Még nem végeztem el, amiért idejöttem.

Lehet, hogy mégis igent kellett volna mondanom a ma estére?

Munkába menet át kell sétálnom a Malahide kastély parkján. Csodálatos, festői tájon, ősöreg fák alatt. A sétányt padok szegélyezik, rajtuk bronztáblák, olyan emberekre emlékezve, akik valaha erre jártak, itt szerettek leülni, hogy gyönyörködjenek a tájban. Szürke mókusok ugrálnak előttem. Kíváncsi vörösbegyek nézegetnek. Pajkos nyulak szaladgálnak. Feketerigók skáláznak reggeli bemelegítésként. Megnyugtató így kezdeni a napjaimat. Általában ugyanazokkal az emberekkel találkozom, ugyanazokon a helyeken, ugyanabban az időben. Ha ez nem így alakul, akkor ők vannak késésben, nem én. Az öltönyös férfi, aki hátizsákot visel, és hatalmas fülhallgatót. Az ijesztően vörös arcú nő, aki úgy kocog, mintha bármelyik pillanatban oldalra zuhanhatna. A ferde futó. Nem tudom, hogy képes ilyen szögben haladni. Hogy nem esik el? Amikor először láttam, úgy éreztem, meg kell mentenem ettől a furcsa szenvedélyétől, de most már látom rajta a flow-élményt, hogy a messzeségben fókuszál valamire, elszántan üldöz egy mindenki más számára láthatatlan dolgot. A kutyasétáltató, a hatalmas német doggal. Az idős férfi a kerekes járókeretével, mindig egy fiatalabb férfi kíséretében, aki valószínűleg a fia. Üdvözöljük egymást. Jó reggelt, mondja az egyikük, jó reggelt, köszön a másik, jó reggelt, köszöntöm őket én is.

A munkaidőm reggel nyolckor kezdődik, és délután hatig tart. Egy ilyen kisvárosban kora reggel még viszonylagos nyugalom uralkodik, az iskolai forgalom beindulásakor lesz majd kicsit kaotikusabb a helyzet. Mint minden reggel, ma is betérek a Fő utcán található pékségbe. Itt dolgozik Spanner, aki egyben a bolt tulajdonosa is. Ilyenkor mindig van ideje egy kis beszélgetésre, mert még a reggeli csúcs előtt érkezem, azelőtt, hogy befut a hét ötvennyolcas vonat, és az emberek betódulnak a boltba a reggeli kávéjukért. Spanner már reggel öt óta itt van. Készíti a kenyereket és a süteményeket. Ilyenkor már ki se látszik a pulton felhalmozott különféle – fonott, csavart, felfújt, fényes, szezámmagos, mákos, napraforgós – kenyerek mögül. Ezek a péksütemények királyai, és mind ott sorakoznak az üvegpultok tetején. Spanner ragaszkodik hozzá, hogy a becenevén szólítsam, pedig ez a szó a dublini szlengben annyit tesz: idióta. Állítólag még amikor iskolába járt, csinált valami hülyeséget, aztán rajtaragadt a név. Bár az is lehet, hogy nem csak egyszer csinált hülyeséget. Tudom, hogy még ült is. Ő mesélte, hogy ott tanulta ki a pékmesterséget. Ezért aztán én is elmondtam neki, hogy nekem is volt becenevem a suliban. És azóta mindig Szeplősnek hív. De nem bánom. Idegen vagyok Dublinban, és jó érzés, hogy valaki a régi nevemen szólít. Így egy kicsit otthonosabb itt.

Jó reggelt, Szeplős, a szokásos?, kérdezi, de szinte rám se néz, mert éppen azzal van elfoglalva, hogy kivarázsoljon valamiféle tésztát az egyik gépből, és utána összehajtogassa. Dán sütemény, magyarázza, anélkül, hogy kérdezném. Almás-fahéjas. Ez a kibaszott gép bedöglött ma reggel. Dél lesz, mire elkészülök a süteménnyel. Nem baj, akkor is jó lesz nekik.

Spanner mindig úgy beszél a vendégeiről, mintha az ellenségei volnának, akik halálosan idegesítenék őt. Nem zavar a stílusa. Noha én is a vevője vagyok, érzem, hogy a dühe rám nem vonatkozik.

Spanner tovább hajtogatja a tésztát, és újabb réteget képez. Fehér és foltos. Olyan, mint Tina Rooney hasa volt, miután visszajött az iskolába szülés után. Az ő bőre tűnt olyan rétegzettnek a császár vonala körül, mint a nyers tészta. Ezt akkor figyeltem meg, amikor a gyeplabdamezét vette át a tesiöltözőben. Olyan különlegesnek tűnt akkor az egész. Egyidős volt velünk, és már szült egy gyereket. Csak hétvégenként láthatta a kisfiát, amikor hazautazott, de a hálófülkéje ki volt tapétázva a fényképeivel. Nem hiszem, hogy bármelyikünk értette volna, milyen nehéz lehet számára ez az egész. Két teljesen különböző életet kellett élnie. Egyszer elmesélte nekem, hogy az Electric Picniken volt együtt egy sráccal a sátrában. Akkor, amikor az Orbital játszott a nagyszínpadon. De még a vezetéknevét sem tudja, nemhogy a telefonszámát. Azt tervezte, hogy a következő évben visszamegy, és megpróbálja megtalálni. Kíváncsi vagyok, sikerült-e neki.

Ma reggel megmondta nekem a frankót az a nyavalyás Füttyös, magyarázza Spanner, visszarántva ezzel a jelenbe. Fel sem néz, úgy folytatja: Az agyamat eldobom. Megrendeli, hogy melyik süteményt kéri reggelire. Örülnie kéne, hogy egyáltalán adok neki enni. Az utolsó mondatot már egy kicsit hangosabban mondja, miközben a válla fölött az ajtó felé néz.

Én is odapillantok. A hajléktalan Füttyös ott ül szokásos helyén az ajtó előtt, a pokrócaiba burkolózva. Egyik kezével forró kávéját szorongatja, a másikkal egy aszalt gyümölcsös süteményt töm a szájába éppen.

Szerencséje van veled, mondom Spannernek, és ő ettől rögtön le is nyugszik egy kicsit. Megtörli a homlokát, a vállára dobja a törülközőjét, készít nekem egy kávét, és kiválaszt egy gofrit.

Nem tudom, hová tűnik el benned ez a sok kaja, magyarázza, és jó sok porcukrot szór a süteményemre. Aztán újságpapírba csomagolja, és odanyújtja nekem.

Igaza van, bármennyit ehetek, ugyanolyan vékony maradok. Talán azért, mert mindennap rengeteget gyalogok, miközben járőrözöm, de lehet, hogy az anyámtól örökölt gének miatt van ez így. Ő ugyanis táncosnő volt. Vagyis táncosnő szeretett volna lenni. Így találkozott papával, aki zenetanár. Mama talán egy rövid ideig valóban táncművészként élhetett, legalábbis remélem, hogy így volt. Senki sem lenne boldog, ha feláldozott volna valamit, hogy az övé legyen minden más, aztán az egészből nem kerekedett volna semmi. A feláldozott számára ez nem lenne valami igazságos.

Két euró húsz cent egy kávé és egy sütemény, ez a reggeli ajánlat. Ez kevesebb mint a fele annak, amit az utcában lévő Starbucksban vagy az Insomniában kéne fizetnem ugyanezért. Egy valódi pékség harca a kommersz üzletláncok szarságaival. Csak ne kezdje el a szokásos lemezét Spanner. Én minden reggel már ötkor itt vagyok… Egyébként szeretem, hogy vele kezdem a napot, mindig felvidít. A beszélgetésünk a legjobb és legtartalmasabb a nap során. Kijön a pult mögül, előhalászik egy cigarettát a köténye zsebéből, és kilép a pékség elé.

Egy bárszéken ülök az ablak mellett húzódó pultnál, nézem, ahogy a főutca lassan életre kel. A virágárus kipakol a járdára, a boltja elé. A játékbolt is kinyitott már, kirakatüvegén kézzel festett virágok, nyuszik és tojások hirdetik a húsvét közeledtét. A látszerész még zárva, mellette egy italbolt, aztán a papír-írószer és az ügyvédi irodák. A kávézók is csak most nyitnak. Spanner minden reggel megelőzi őket.

Az utca túloldalán álló The Hot Drop tulajdonosa éppen egy táblát helyez ki, amely a különleges omlettjét és répatortáját hirdeti. Szép lassan egyre több süteményt épít be a kínálatába. Régebben csak melegszendvicset lehetett nála kapni. Nem igazán értem, miért töri magát ennyire, Spannernél és a Village Bakery süteményeinél úgysem tud jobbat kínálni. Spanner résnyire húzott szemmel figyeli a ténykedését. A nő zavartan odaint neki, ő apró bólintással válaszol, miközben letüdőzi a cigarettát.

Péntek van, mondja, miközben a szája egyik oldalán féloldalasan kifújja a füstöt, amitől egy kicsit úgy beszél, mintha éppen most esett volna át egy agyvérzésen. Van valami programod estére?

Aha, válaszolom, folytatva a Beckynek mondott hazugságomat.

Ebből már nem tudok kiszállni, ki kell találnom valamit estére. Megkérdezem Spannert, hogy neki mik a tervei a hétvégére.

Úgy futtatja végig a tekintetét az utcán, ahogy az ötvenes években játszódó filmekben szokták a betörők felmérni a terepet akcióik előtt.

Találkozni akarok Chloéval.

Chloe a lányának az anyja. A nő, aki nem engedi, hogy lássa a kislányát. Chloe, aki soha nem tudja betartani a fogyókúráit, a fájdalomcsillapító-függő, a rém. Spanner olyan nagyot szív a cigarettájából, hogy egészen behorpad az arca.

Látnom kell, és tisztába akarom rakni vele a dolgokat. Meg kell hallgasson végre. Kettesben kell vele beszélnem, anélkül, hogy bárki más belepofázna, és kavarná a szart. A nővérei…

Spanner a szemét forgatja.

Tudod, mire gondolok, Szeplős. Chloe egy keresztelőbulin lesz a Pilotban, szóval majd egyszerűen csak odamegyek, miért ne. Duffer, a haverom ott lakik a közelben, meglátogatom, aztán beugrunk a Pilotba egy sörre, ez így teljesen korrekt, Chloénak nem lesz választása, dumálnia kell velem.

Soha nem láttam még senkit, aki olyan intenzitással szívott volna egy cigit, mint Spanner. Hosszan és mélyen, szinte az egynegyedét egy slukkra, mielőtt kipöcköli az ujjai közül. A csikk nagy ívben repül, és majdnem eltalálja a helyi gyógyszertárban dolgozó nőt. Ismerem, egy kék Fiatot vezet, és a kastély parkolójában szokott vele megállni. A nő döbbenten sikkant egy aprót, mikor a parázsló cigaretta elröpül mellette. Dühösen felkapja a fejét, de amikor meglátja a hatalmas termetű péket, aki a nyers modoráról hírhedt, jobbnak látja, ha nem száll vitába, és inkább szó nélkül továbbmegy. Füttyös egy rosszalló füttyentéssel reagál a csak félig szívott cigi elpazarlására, és gyorsan odasasszézik a csikkért, aztán újra elfoglalja a helyét lelapított kartondobozain.

Te patkány, szól oda neki Spanner, de odadob neki egy szál cigit, miközben belép a boltjába.

Vigyázz magadra, Spanner, mondom aggodalmasan. A legutolsó alkalommal, amikor Chloéval beszéltél, a nővérei nagyon kiakadtak…

Ja, a három káposztafejű csúfság.

És Chloe azzal fenyegetett, hogy távoltartási végzést fog ellened kérni…

Le se tudná írni helyesen ezt a szót, nevet Spanner. Ne aggódj, faszán fog menni. Jogom van látni Arianát. Nem fogok balhézni. Ha az kell nekik, akkor majd udvariaskodom. Meg tudom játszani magam.

Az ingázók most szálltak le a hét ötvennyolcas vonatról, már ott nyüzsögnek az utcán. Mindjárt elözönlik a kávézót, és Spanner, aki egyedül viszi a boltot, kapkodhat majd a kávékkal, süteményekkel és szendvicsekkel. Felhörpintem az utolsó kortyot a poharamból, bekapom a süteményem maradékát, letörlöm a számról a ráragadt cukormázt, kidobom a szalvétámat, és elindulok.

Húzzál el innen most már, Füttyös, kiabál ki Spanner. Hiába ülsz az útjukba, csak át fognak rajtad esni, de nem kapsz egy centet sem tőlük.

Füttyös lassan feltápászkodik, összeszedi a cuccait, a szétlapított dobozait, elcsoszog a sarokig, aztán az Óutca felé veszi az irányt. Nem sokkal később a szél felém fújja hamis énekének foszlányait.

Az első feladatom ma az iskolakezdés miatti tumultus kezelése. Ilyenkor sokkal több az autó, mint amennyi szabályosan le tudna parkolni. Fáradt, stresszes szülők, akik szabálytalanul vezetnek, és a tilosban parkolnak. A kardigánok és kabátok alatt sokszor pizsama lapul, edzőcipő kosztümmel és öltönnyel. Izzadó, bosszús arcok próbálnak megszabadulni a gyerekeiktől munka előtt. Kócos kölykökkel perlekednek – akik sokszor saját maguknál is nagyobb táskát cipelnek –, hogy siessenek már, pattanjanak ki a kocsiból gyorsan. Az isten szerelmére, segítsen már nekik valaki megszabadulni a gyerekeiktől, hogy mehessenek a dolgukra! Minden reggel ugyanazokkal a stresszes, dühöngő, tilosban ácsorgó emberekkel csatázom. Ez nem az iskolába érkező gyerekek hibája. Nem is az én hibám. Senkinek se a hibája. De nekem rendet kell tartanom.

Elsőként a fodrászszalon előtti helyet ellenőrzöm, ahol fél órán belül egy 2016-os, ezüstszínű, 3-as szériájú BMW fog parkolni. Bepillantok az apró helyiségbe, ami még üres, a lámpák sem égnek, kilenckor fog csak kinyitni. Amíg nézelődöm, egy autó áll meg a szalon előtti üres parkolóhelyen. Gyorsan megfordulok, és figyelem a sofőrt, aki leállítja a motort, és kikapcsolja a biztonsági övet, miközben folyamatosan engem néz. Kinyitja az ajtót, az egyik lábát kiteszi a járdára, és azt kérdezi:

Ugye itt most szabad parkolni?

Nemet intek a fejemmel, és bár tisztában vagyok vele, hogy nem rendőrként állok itt, de magamban mégis azt képzelem. És egy rendőrnek semmit sem kell megindokolnia.

A férfi a szemét forgatja, de visszahúzza a lábát a kocsiba, bekapcsolja a biztonsági övét, és indítja a motort, miközben zavarodottan és dühösen a feliratokat vizsgálgatja.

Nem mozdulok, amíg el nem hajt.

Még csak reggel nyolc óra van. A fizető időszak fél kilenckor kezdődik. Nincs ok, amiért nem parkolhatott volna ide.

De ő mindig itt szokott megállni.

Mindennap.

Ez az ő helye.

És én vigyázok rá.

{1} Patrick (vagy Pádraig) Pearse (1879–1916) dublini születésű jogász, költő, író, ír nacionalista és köztársaságpárti politikai aktivista, a húsvéti felkelés egyik vezéralakja. Kivégzésével vált a felkelés szimbolikus alakjává.