Margaret Ferris CSJ

EGYÜTTÉRZÉS

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Margaret Ferris C.S.J.:

Compassioning – Basic Counseling Skills for Christian Caregivers, Sheed & Ward, Kansas City, 1993

Copyright © 1993 by Ferris, Margaret

Fordította:
Rohonczi Katalin

A fordítást szakmailag lektorálta:
Nemes Ödön SJ

Második, javított kiadás.

ISBN 978-963-442-058-3

Jezsuita Kiadó, Budapest 1085 Budapest, Horánszky u. 20.
E-mail: info@jezsuitakiado.hu
Honlap: www.jezsuitakiado.hu
Felelős kiadó: Horváth Árpád SJ

Felelős szerkesztő: Szigeti László
Tördelés: Bukovszki Antal, Mobileum Kft.
Borítótervezés: Szabó Ferenc
Elektronikus verzió: Kiss András

ELŐSZÓ

Jézus pasztorális szolgálatára gondolva gyakran felmerül bennünk az „együttérzés” szó. E kifejezésnek gazdag, ám nehezen meghatározható jelentéstartalma van. Azonban éppen ez az a szó, amellyel Jézus átfogó módon jellemzi a keresztény beállítottságot. Az ő gyakran idézett parancsa, hogy legyetek tökéletesek, ahogy Isten is tökéletes, Lukács evangéliumában így fordítható le pontosabban: „Legyetek együttérzők, ahogy Atyátok is együttérző” (Lk 6,36). Az „együttérzés” (compassion) szót vizsgálva eljutunk a latin eredetihez: cum patior; ennek jelentése – többek között – ez: megállni valakivel; elviselni/átélni valamit valakivel; valakivel vagy valakikkel valamiben mélyen osztozni. A hangsúly a cum (-val, -vel) elöljárószón van. Az együttérzés nem szánalom; ez utóbbi néha a leereszkedő viselkedés jele lehet. Az együttérzés kölcsönösséget feltételez, amelynek révén felismerhetjük a másokban rejlő „szentet”. Emellett az együttérzés nem ér véget az érzések szintjén, hanem túlmutat a szenvedés enyhítése vagy az öröm megünneplése felé.

Ez a keresztények és különösen is a keresztény segítők feladata, akik nyíltan vállalják, hogy másokkal „együttérezve” kívánnak embertársaik útitársaivá szegődni. Néha azonban elbizonytalanodunk, és nem leljük annak módját, hogyan tehetnénk ezt a lehető legjobban. Remélem, hogy a könyvben ismertetett modell e szempontból hasznosnak bizonyul. Ez éppen az együttérzésben gyökerezik – arra tanít, miként álljunk mások mellett örömükben és bánatukban, illetve hogy a lelkigondozói készségek hatékony alkalmazásával miként tehetjük képessé fokozatosan az általunk kísért személyeket a kifelé fordulásra s arra, hogy megfelelő gyógyító szemléletet és lépéseket alakítsanak ki.

Mély hálával gondolok mindazokra, akik eddigi életpályám során „együttéreztek” velem, és akiktől olyan sokat tanultam a lélek, a szellem és a test kölcsönhatásairól; ők tettek képessé arra, hogy a gyakran nem egyértelmű érzéseket életadó cselekedetekbe fordíthassam át.

Különösen is köszönetet szeretnék mondani tanítványaimnak és mindazoknak, akik az évek során megajándékoztak történeteikkel. Rajtuk keresztül jutottam el a bennünket elkísérő, együttérző Isten mélyebb megismerésére.

E munkához a Graduate Theological Foundationben (Douland, Indiana) megismert tanáraimtól és csoporttársaimtól kaptam ösztönzést. Különösen is hálás vagyok Martha Bartolomewnak, William Creednek és John Simmonsnak, akik átolvasták és értékes megjegyzésekkel gazdagították a kéziratot. Továbbá szeretnék köszönetet mondani dr. George Gazdának és munkatársainak (University of Georgia) azokért a – tanárokkal végzett munkájuk során kialakított – mérési módszereikért, amelyeket rendelkezésemre bocsátottak, és amelyek felhasználására engedélyt adtak.

Végül szeretnék köszönetet mondani családomnak és szerzetesi közösségemnek, Szent József Nővéreinek, akiknek következetes szeretete és támogatása erőt adott, hogy befejezzem az „együttérzésről” szóló munkám; ők azok, akik napi munkájuk során újra és újra azon segítő készségekre mutatnak példát, amelyeket e modellben ismertetek.

Margaret Ferris CSJ

BEVEZETÉS

Mind a lelkigondozás, mind a lelkivezetés lényegéhez tartozik a másik felet megmozdító hallgatás képességének elsajátítása. Amikor először kerültem kapcsolatba a lelkivezetés gyakorlatával, én is (akárcsak a legtöbb kezdő) nagy energiával igyekeztem kikutatni Isten működését az általam vezetettek életében. Sokat aggódtam, vajon helyesen végzem-e a munkám. Tudattalanul (vagy éppen hogy tudatosan) úgy képzeltem el a lelkivezetőt, mint valamiféle mindentudó gurut, aki közvetlen viszonyban áll a Mindenhatóval. Tudtam, hogy az én „kapcsolatom” aligha ilyen; ám az a tény, hogy az emberek akkoriban is folyamatosan jöttek hozzám lelkivezetést kérve, jól bizonyítja, hogy ezekben a kapcsolatokban valójában a Szentlélek az igazi irányító vagy vezető.

Következő lépésként beiratkoztam egy segítőbeszélgetéssel foglalkozókat képző posztgraduális egyetemi kurzusra; közben továbbra is bennem éltek a sztereotípiák a mindentudó segítőről, aki minden problémára választ ad. Szerencsére a képzésem során megismert lelkigondozási modellben (a „Carkhuff-modellben”) a kliensek egyszerűen csak abban kapnak segítséget, hogy maguk találják meg az adott probléma megoldását, bízva abban, hogy – a legtöbb esetben – az ehhez szükséges erővel is rendelkeznek.

Akkoriban igencsak elámultam az általunk alkalmazott lelkigondozói modellben felmerülő kommunikációs készségek sokaságán, illetve azon a tényen, hogy ezeket szisztematikus módon meg lehet tanítani és tanulni. Akik segítőbeszélgetéssel foglalkoznak, nem kész tudással „születnek”. Még azok is, akiknek természetes adottságuk volt erre a mesterségre, sokat tanulhattak e speciális modellből.

A következő évektől én is tanítottam ezt a modellt, kezdőket képezve ki segítőbeszélgetésre. Emellett a lelkivezetést is folytattam, és nagy örömömre megbizonyosodtam arról, mennyivel hatékonyabban segíthet az, aki e modellt használja. Később, amikor már egyre inkább a lelkigondozás oktatásával foglalkoztam, rákényszerültem, hogy jobban figyeljek arra, miként illeszthetők mindebbe a lelki és a pasztorális szempontok. Kutatásaim és megfontolásaim alapján alakult ki az eredeti modell továbbfejlesztett változata, amelyet e könyvben mutatok be.

Az eredeti modell leegyszerűsített verzióját igyekszem ismertetni, és megjelölöm azokat a pontokat, ahol beilleszthető a spirituális dimenzió. Ahol szükséges, néhány gyakorlatot is bemutatok, amelynek segítségével fejleszteni lehet az épp tárgyalt készségeket. Remélem, hogy e munka, amely a spirituális dimenziót beépíti a pszichológiaiba, a kommunikációs készségek alapvető képzési modelljeként segítséget nyújthat kezdő lelkigondozók és lelkivezetők, illetve más keresztény segítők számára.

E modellt különösen is hasznosnak találtam az általam „alkalmi lelkigondozóknak” nevezett személyek, azaz az egyházközségekben dolgozó klerikusok és lelkipásztori munkatársak esetében, akik számára a lelkigondozás csupán a rájuk háruló számos feladat egyike, s nem kizárólagos hivatásuk.

Hasznosnak bizonyult e modell a lelkivezetők oktatásában is. Az ilyen képzések során túlságosan is gyakran az a helyzet alakul ki, hogy a hangsúly kizárólagosan a lelki fejlődés mintáin, a „szellemek megkülönböztetésén” van, miközben elhanyagolják az alapvető kommunikációs készségeket.

E modellt oktatási vezérfonalként javaslom alkalmazni, fejezetről fejezetre és gyakorlatról gyakorlatra haladva a képzésben részt vevők szokásos heti összejövetelein. A köztes idő felhasználható arra, hogy gyakoroljuk az épp tárgyalt készségeket, és – ha mód van rá – rögzítsünk néhány gyakorlóinterjút, amelyet aztán az oktató vagy a csoport elbírál. A modell alkalmas arra, hogy egy szemináriumi szemeszter anyaga vagy a lelkivezetők képzési programjának egyik eleme legyen. Ha valaki mélyebben is meg szeretne ismerkedni vele, javaslom, hogy e munkával párhuzamosan George M. Gazda segítőbeszélgetést folytató pszichológus és kollégái könyvét is használja (amelyre a következőkben utalni is fogok).

E modellt több mint tizenkét éve tanítom és használom széles körben, és bizonyíthatom, hogy hatékonyan alkalmazható mind a lelkigondozók, mind a lelkivezetők képzése során. Munkámat elsősorban e két csoportnak szántam, azonban jó néhány kollégám biztosított arról, hogy vannak más keresztény segítők is, akik kamatoztathatják e modellt: például állandó diakónusok, kórházlelkészek, különböző egyházközségi munkatársak, azaz mindazok, akikhez az emberek keresztény körben gyakran fordulnak meghallgatást remélve. Bízom abban, hogy ez így van, és remélem, munkám hozzájárul, hogy mindannyian együttérzőbb és hatékonyabb segítővé váljunk.

Első fejezet

A MODELL
– HÁTTÉR ÉS ÁTTEKINTÉS

1. HÁTTÉR

A szóban forgó modell hatékonyságát széles körű kutatások támasztják alá. Mindehhez az első ösztönzést Robert Carkhuff és Charles B. Truax munkássága adta, akik számos terápiát és tanácsadó/segítő modellt vizsgáltak meg azt keresve, hogy vannak-e olyan speciális tanácsadói készségek, amelyek közösek ezekben. Később kapcsolódtak Carl R. Rogershez és több más, a Wisconsini Egyetemen dolgozó kutatóhoz; így jött létre az alábbiakban ismertetendő modell alapja.[1]

E modellt, amely általánosan „Carkhuff-modellként” vált ismertté, mások – így például Gerard Egan (1975), illetve George M. Gazda és munkatársai (1984, 4-6) – a segítői helyzetek széles körére alkalmazták. A mostani könyv elsősorban a George M. Gazda és munkatársai által írt, Human Relations Development – A Manualfor Educators [Az emberi kapcsolatok fejlesztése – Kézikönyv nevelőknek] című kötetben bemutatott modellre támaszkodik. Azért választottam az ő értelmezésüket, mivel az nem kizárólag tanácsadói, hanem valóban segítői modellnek tekinthető. Ilyen minőségében nemcsak a lelkigondozásban, de a lelkivezetésben és más segítőkapcsolatokban is felhasználható.

Tisztában vagyok azzal, hogy annak a személynek, aki ezt a modellt a lelkivezetésben vagy a lelkigondozásban alkalmazza, ezek más látásmódú területein – így például a lelkiségben, a teológiában, a Szentírásban, a fejlődéslélektanban stb. – is járatosnak kell lennie. Célom egyszerűen csak annak ismertetése, miképp használhatók a pszichológia megalapozott eredményei pasztorális területen a kommunikáció javítása érdekében; emellett azt is be szeretném mutatni, hogy e „segítő készségek” lényegükben hasonlók azokhoz, amelyeket maga Jézus is használt, amikor együttérző, gyógyító módon közeledett az emberekhez.

2. ÁTTEKINTÉS

A „Carkhuff-modell” fejlesztő modell, amely szintről szintre haladva alkalmazza a kommunikációs készségeket, hogy a lehető legnagyobb mértékben előmozdítsa a segített személy, a kliens nyitottságát és növekedését. (A „segítő” és a „kliens” általános kifejezések használatával szeretném érzékeltetni, hogy a pasztorális területen számos különböző segítői helyzetben használható a modell.)

A Carkhuff (1971) által készített, George M. Gazda és munkatársai által átdolgozott modellben a segítést megelőző szintet három fő szint vagy szakasz követi. Az alábbiakban bemutatom a továbbiakban „Carkhuff-Gazda-modellnek” nevezett rendszer áttekintő leírását, illetve annak általam készített adaptációját (1. táblázat).

A következő oldalakon igyekszem ismertetni a modell további részleteit, és saját felfogásomat követve körvonalazom a modellben felvázolt készségeket. Bemutatom, hogy az egyes szinteken miként illeszkedik egymáshoz a spirituális és a pasztorális dimenzió; emellett néhány gyakorlatot is ajánlok, amelyek segítségével taníthatjuk a modell használatát. (A szövegben az általam bevezetett spirituális összetevőket a kurzív betűtípus és a függőlegesen húzódó szürke csík jelzi.)

A modell egyes szintjein a segítő számára szükséges készségeket szemügyre véve nem szabad elfelednünk, hogy azok összegződnek, azaz nem arról van szó, hogy egy-egy készséget a beszélgetés egy pontjáig alkalmazunk, majd a következő szintre lépve félretesszük. Valójában az előző szint(ek) készségeit a továbbiakban is alkalmazzuk, kellő időben kiegészítve ezeket a következő szintre jellemző készségekkel. Amikor a modell használatában már jártasságra teszünk szert, tetszés szerint vethetjük be a különböző készségeket. Ekkorra már a segítő tulajdonképpen nincs is tudatában annak, hogy „sorrendben” alkalmazza a készségeket; azok egyszerűen viszonyulási sémájának elemeivé váltak.

1. táblázat

A „CARKHUFF-GAZDA-MODELL” ÖSSZEFOGLALÁSA

Szint/szándék

Szükséges segítői készség[2]

A segítést megelőző állapot
Olyan légkör megteremtése, amely elősegíti a (problémák) megosztás(á)hoz elvezető nyitottság létrejöttét.

Fizikai odafigyelés
Pszichológiai odafigyelés

Első szint
A mélyebb önfeltárás elősegítése

Empátia
Tisztelet
Gondoskodás

Második szint
Az önmegértés elmélyítése

Konkrét fogalmazás/specifikusság
Hitelesség
Önfeltárás

Harmadik szint A cselekvés elősegítése

Szembesítés
Közvetlen visszajelzés

A SPIRITUÁLIS DIMENZIÓVAL KIEGÉSZÍTETT MODELL ÖSSZEFOGLALÁSA

Szint/szándék

Szükséges segítői készség

A segítést megelőző állapot
Lásd a táblázat felső részét.

1. Fizikai odafigyelés
2. Pszichológiai odafigyelés
3. Spirituális odafigyelés

Első szint:
Lásd a táblázat felső részét.

1. Empátia
(az Istenhez való hasonlóság alapján)