Ajánlás

A KÖNYVET A CSALÁD SZERETETÉNEK AJÁNLOM,
KÜLÖNÖS TEKINTETTEL VÁLASZTOTT CSALÁDUNKRA.

MYFNEK, A NŐVÉREMNEK.
TE VAGY A FÉNY A SÖTÉTSÉGBEN.

ÉS SAMNEK, AZ ŰRKLUBOMNAK.

Van, aki szerint a víz története mindig egyben
a mágia története is, mások pedig azt mondják,
a szerelmi történetek mind ugyanolyanok.

Heather Rose: A folyami feleség

Az első bőr:

HALÁL

HA VÁLTOZÁSRA VÁGYSZ,
EMELD FEL A KARDOD
ÉS A HANGOD.

1.

Azon a délutánon, amikor Esther Wilding hazafelé autózott a part mentén, egy évvel azután, hogy a nővére besétált a tengerbe és eltűnt, a fények olyan aranylóan ragyogtak körülötte, hogy szinte fájt.

Március volt, a dagály most érkezett meg a szigetre. Hűsítő tengeri szellő fújt át a kék dombokon, a bikafókák pedig magukra hagyták a nyáron született kölykeiket, hogy élelem után nézzenek. A tengerpartra sodródott fekete hattyúk elkezdtek fészket építeni a téli költéshez.

Márciusban a Hattyú csillagkép alacsonyan, a napfénybe bújva tündökölt a horizonton. Esther visszahúzta a kuplungot, és levette a lábát a gázpedálról, miközben figyelte, ahogy a nap aranyba borítja a tengert a láthatáron. Aura az évnek ezt az időszakát szerette a legjobban, tinédzserkorukban mindig köztes aranykornak nevezte. A hangja tele volt csodálattal. Elmerülhetünk a tengerben, hogy ott lebegjünk a fent és a lent között, Csillagszem, mondta. Ilyenkor a világokat elválasztó fátyol elvékonyodik, és minden lehetséges lesz, amiről csak álmodhatsz. Amikor Aura erről beszélt, huncut csillogás jelent meg a szemében. Esther nem tudta megállni, hogy ellent ne mondjon neki, nincs semmiféle fátyol, mivel csak egy világ van, ez a világ – vajon ezt Aura miért nem akarta megérteni? Az én kis tudósom, érkezett erre a szokásos cukkolás, miközben Aura a csuklóján forgatta fából készült karcpereceit, amelyek hangosan csattogtak. Egy nap úgyis megtalálom benned az álmodozót.

A szél energikusan befújt a nyitott kocsiablakon, és magával hozta az otthon illatát: eukaliptusz, só és fafüst. Esther oldalra billentette a fejét, mintha így el tudná kerülni. Mellette a türkizkék tenger csillogott: a bikamoszat ritmikusan táncolt a fehér homokon fodrozódó, apró hullámok simogatásában. A testünk, a testünk. Esther megszorította a kormányt, és áthajtott egy emelkedőn, majd egy kanyar következett, ami után teljes rálátás nyílt a hét gránitsziklára a messzi távolban, amelyeket feltűnő, narancssárga zuzmók és algák borítottak. Testünk, testünk, énekelte Aura, miközben pörgött a sekély vízben, a bokájára hínárujjak fonódtak. Esther egyik térde megrándult, és erősen ráharapott a hüvelykujja körmére. A vér ízét érezve ökölbe szorította a kezét, és ingerülten felszisszent. Bekapcsolta a rádiót, de az ónos csörömpölésre emlékeztető popzene hallatán rögön el is zárta.

Az elmúlt tizenkét hónapban Esther nyugati parti élete nem volt más, mint menekülés: az ősi folyó és az esőerdők vidékein olyan érzés fogta el az embert, mintha mindezt rég elfelejtették volna, ő pedig pontosan ezt kereste. Azon a helyen nem voltak más emlékei, csak azok, amiket nap mint nap létrehozott. A sziget nyugati peremén, a világ peremén Esther talált egy helyet, ahol lélegezni tudott. De miután aznap reggel útnak indult, és a földút találkozott az autópályával, az esőerdő pedig ritkulni kezdett, és hamarosan száraz pásztorvidékké nyílt, a mellkasa ismét összeszorult. Még akkor sem tudott nyugodtan levegőt venni, amikor tiszta eukaliptuszillat áradt be a terepjáró szellőzőin.

Mintha egész nap kívülről látta volna a testét, önmagát, ahogy vezet. Amikor tizenöt éves volt, Aura pedig tizennyolc, a nővére megtanította vezetni, de ő akkor is csak az óceánpart topográfiáját tanulmányozta. Ismét látta önmagát, ahogy a keze ide-oda mozog a kormánykeréken, a lába pedig a pedálokon. Figyelte, ahogy előrehajol a kanyarban, ahonnan már látni lehetett az óriási, kék gumifákat. Átcsattogott az alacsony hídon, majd hátradőlt, hogy megszemlélje a sziklamedencében kikötött vitorlásokat a rózsaszín kagylóval és zöld hínárral borított víz ráncai között. A következő, láthatatlan domb előtt előrecsúszott az ülésen, a rejtőző mélyedés előtt pedig ösztönösen levette a lábát a gázpedálról.

Mindig így jöttek haza. Együtt. Az ablakok lehúzva, az arcukon sós levegő. Az autó padlója tele volt nyalókáspapírokkal és Aura Tally Ho-kártyáival, a műszerfalon kagylóhéjak és banksiamaghüvelyek sorakoztak. A magnóból Stevie Nicks, Janis Joplin és Melanie Safka üvöltött. Esther szíve összeszorul, majd kitágul az áhítattól és a vágyakozástól: bár most is mellette ülne a nővére!

A gázra nyomta a lábát, és összerezzent attól, milyen gyerekes módon képtelen elképzelni, hogy a tenger, a szél, a fák és a csillagok tovább létezhetnek Aura nélkül. És mégis. Minden vad hullám gördült tovább.

A mocsarak mentén fekete hattyúk lába csobbant a vízben, és egyszer csak ott magasodott előtte a hét szikla, összebújva, mélyen magukba zárva a napfényt, akár egy titkot. Bár az érzelmei ellenálltak, Esther teste jól emlékezett a hazavezető útra. Oda, ahol mindenekelőtt Aura Wilding kishúga volt.

Az utolsó emelkedőn átérve egy szobrot pillantott meg az út mentén, a tenger mellett: a bikinibe öltözött női alak az egyik kezét a tenger felé nyújtotta, a másikat csípőre tette, lobogott a haja és mosolygott. Nem volt lába, vagyis mindkét lábszára térdnél eltűnt a tenger kőből faragott hasonmásában, amelyre egy harsány ÜDVÖZÖLJÜK BINALONG BAYBEN!-felirat volt gravírozva.

Azóta áll itt, köszöntve és búcsúztatva az erre járókat, amióta Esther az eszét tudja. Amikor felnőve kicsit hajlamossá vált a klausztrofóbiára, a „Binalong Bay-i lány” látványától mindig kapkodni kezdte a levegőt, a tenyere pedig megizzadt: fagyos mosolya, a haja, a bikinije, a kőtengerbe ragadt lába, mintha örökre csapdába esett volna. Nem tudta, hogyan kezelje a pánikreakcióját, míg Aura egyszer el nem vitte vezetésleckére a terepjáróval.

– Tudom, hogyan tudna örömet szerezni neked a szobor – jelentette ki a nővére vezetés közben. Esther morcosan megrázta a fejét.

Aura oldalról rápillantott, és felvonta az egyik szemöldökét, a délutáni nap a vállát cirógatta.

– És ha ezt csinálom? Most milyen?

Majd, ahogy elhajtottak a szobor mellett, lehúzta az ablakot, és kinyúlt rajta, mintha egy kardot szorongatna a kezében.

– Fókanővér! Hattyúnővér! Séala és Éala! – harsogta. – Emeljétek fel a kardotokat és a hangotokat! – szállt a szélben csengő nevetése. – Gyerünk, Csillagszem, te jössz!

Esther még erősebben megszorította a kormánykereket. Most ott ül, ahol a nővére ült. A keze ott nyugszik, ahol az övé nyugodott. A Binalong Bay-i lány eltűnt a visszapillantó tükörben.

Ahogy közeledett a hegyfok és Salt Bay felé, Esther feje lüktetni kezdett. A másnaposság, amely szinte megvakította, és amely ellen paracetamollal próbált küzdeni, egyre jobban elhatalmasodott rajta.

Majdnem hét órája volt úton, csak akkor állt meg, amikor már nem tudta elnyomni a rá törő hányingert. Bár örült, ha végre nem kellett vezetnie, minden egyes métert személyes sértésnek vett, ami elválasztotta a vágyott hazatéréstől. A szeme szúrni kezdett, a periférikus látásában a fáradtság és az aggodalom sötét foltjai jelentek meg. Az utasoldali padlón heverő táskára pillantott: próbált visszaemlékezni, melyikbe tette a vegyes ízű nyalókákkal teli papírzacskót, amit a legutóbbi benzinkúton vett. Csak pár másodpercre fordította el a tekintetét az útról.

Minden egyszerre történt.

Valami nekirepült a szélvédőnek, amelyen törés futott végig, de kitartott. A reccsenéstől Esther felsikoltott, a becsapódás súlyától és a rémülettől letért az útról, mire teljes súlyával a fékre taposott. Az autó partra vetett hal módjára vergődött a kavicson, aztán Esther orrát valami ősi, vérhez hasonló szag csapta meg. Gumiszag, égett szag. Valami ég.

Por- és szemétfelhőben fuldokolva állt meg. Levegő után kapkodott, a szíve hevesen vert, és egész testében remegett. Zavartan, kábán az ajtó felé nyúlt, kinyomta, és ingatag lábára nehezedve felállt.

Az elméje egyszerűen képtelen volt befogadni, amit látott: a ripityára tört szélvédőt, a halom fémet ott, ahol pillanatokkal ezelőtt még a kocsi teteje volt, amely most úgy gyűrődött össze, akár valami könnyű ujjbegyek által formált, nedves anyag. A szélvédő üvege még mindig pattogott, még mindig repedések keletkeztek rajta. A közepén pedig egy fekete hattyú feküdt borzalmas mozdulatlanságban, vérrel borítva, kecses nyaka ernyedten lógott.

Esther rémülten felsikoltott. A halántékára szorította a tenyerét, és küszködve körülnézett, hogy megállapítsa, hol van. Lassan felismerte a kék mamutfenyők védett ligetét a sziget csúcsánál, a hét szikla mellett, amiken tizenéves korukban mindig átmásztak Aurával, hogy elmerülhessenek a rejtett lagúnában. A parkoló üres volt. Közel s távol nem látott senkit. Igyekezett összeszedni a gondolatait, és egyszerű, egyértelmű instrukciókat adott magának. Nézd meg, mi történt a hattyúval. Hívd a rendőrséget. Őket szokás hívni, amikor egy hattyú nekimegy a szélvédődnek, és betöri? Ha nem, akkor kit? Aurát. A nővére neve váratlanul bukkant fel a tudatában. Esther gyomra összeszorult. Olyan erős hányinger fogta el, hogy előrehajolt, de aztán újra felegyenesedett, hogy a kocsira irányítsa a figyelmét.

– Esther?

A nevét kiáltó, ismerős hangra összerezzent; mögötte, a kavicsokon csikorogva fékezett egy autó.

Esther pislogva nézte, ahogy Tina Turner, borzas hajjal és talpig fekete műbőrben, kiszáll a kocsiból.

– Esther? – A nő gyengéden megfogta a karját, a tekintete az arcát fürkészte. A szeme riadtan villogott. – Jól vagy?

Esther üres pillantással bámulta a smink és a paróka alatt megbújó nőt.

– Láttam, ahogy kylarunya lezuhant. Láttam az egészet! – magyarázta a nő széles gesztusokkal, majd Esther kocsijára mutatott, aztán a sajátjára, amelynek még mindig nyitva volt az ajtaja, a motorja pedig járt. A karamellszínű, tépett paróka, a harsány, kék szemfesték, rózsaszín arcpír és vörös rúzs alatt Esther hirtelen felismerte Aura legjobb és legrégebbi barátnőjét,

– Nin? – kérdezte zavartan.

– Minden rendben, Csillagszem – felelte Nin megenyhülve. – Csak megijedtél, de jól vagy.

Estherből fojtott hang tört elő, a félelem jajdulása keveredett benne a megkönnyebbüléssel, hogy hallhatja Nin megnyugtató, ismerős hangját.

– Gyere csak velem. Úgy remegsz, mint egy tengeri csiga – simogatta meg a karját Nin.

Esther csak most ébredt tudatára, hogy tényleg reszket. A nap eltűnt a sűrű felhők mögött, a tenger pedig türkizből palakékké változott. A hideg szél csípte a szemét.

– Szállj be a kocsimba, bekapcsolom a fűtést.

– És mi lesz… – Esther a hattyúra nézett, bár nehezen viselte a mozdulatlan test látványát. Védekezően maga köré fonta a karját.

– Majd én megnézem, csak előbb melegedjünk meg egy kicsit. – Nin az autójához vezette Esthert, és bekapcsolta a fűtést. A hátsó ülésen heverő takaróért nyúlt, belecsavarta a lányt, majd becsukta az ajtót, és piros tűsarkain Esther kocsijához tipegett, hogy közelebbről is szemügyre vegye a hattyút.

Esther figyelte, miközben igyekezett nem elsírni magát. Döbbenetesen jó érzés volt látni Nin nagy, megnyugtató szemét, határozott kezét, dacos vállát.

Így nőtt fel, Nin és Aura közé dúcolva, gyerekkorában ez volt a legbiztosabb hely a világon. Egy ideig.

Megérintette a homlokát, és összerezzent: az ujjai fájdalmas, duzzadó csomót tapintottak. Behunyta a szemét, és hátradöntötte a fejét. Maga előtt látta, ahogy Nin és Aura a tengerparton sétál, kart karba öltve, a nyakukban irizáló kagyló nyakláncokkal. Ő mindig egy-két lépéssel lemaradva futott utánuk. Várjatok meg! Várjatok meg!

– Biztos nagyon megijedtél – jegyezte meg Nin, miután kinyitotta a kocsiajtót, és beült a vezetőülésbe. A szél becsapta utána az ajtót, erős üvöltése hangosan visszhangzott az autóban.

– Nem tudom, mi történt – motyogta Esther. – Csak vezettem, aztán mintha bomba robbant volna… Megálltam, a kocsim összetört, a szélvédőn pedig egy fekete hattyú feküdt – miközben a saját szavait hallgatta, Ninre nézett, akinek az arcáról sugárzott az együttérzés. Hirtelen gombóc keletkezett a torkában. – Megöltem egy hattyút! – horkant fel fájdalmasan.

– Véletlen baleset volt. – Nin a kezéért nyúlt, és megszorította, műbőr ruhája megnyikordult.

– Sosem hittél a véletlenben – nézett rá Esther résnyire húzott szemmel. – Sem a balesetekben.

– Most ne menjünk bele abba, hányféleképpen értelmezhetnénk ezt. Van elég bajod így is.

Nin szavai jeges zuhanyként érték Esthert. Hirtelen eszébe jutott, miért van itt. Hogy mi vár rá. Megérintette Nin kosztümjét, és egyszer csak rájött, hová tartott a másik.

– Odamész – mondta fakó hangon. – A „bulira” – az ujjával idézőjeleket mutatott. – Tina Turner – intett a jelmez felé. – Most már értem – maga előtt látta Nint és Aurát, ahogy az első gimis jelmezbáljukon végigtáncolnak a Shell House folyosóján. Tina Turner és Cher, kéz a kézben.

– Anya már ott van, segít a készülődésben. Mondtam neki, hogy én is hamarosan megyek – simította le a parókáját Nin. – Szereznünk kell neked egy orvost.

– Jól vagyok.

– Nem kérdés volt.

– Jól vagyok – ismételte Esther. – Pont elég lesz megküzdenem a mai estével. És most… – elhalt a hangja.

– Igen, de itt vagyok, nem igaz? Nem kell egyedül csinálnod – felelte Nin.

Esther csak bólintani tudott. A szél ide-oda lökdöste a hattyú testét.

– Nem hagyhatjuk itt – mondta.

– Nem fogjuk – Nin beindította a kocsit.

– Nin! – Esther riadtan megragadta a karját. – Egy fekete hattyú repült az autómnak. A nővérem megemlékezése napján – mondta levegő után kapkodva. – Képtelen vagyok rá.

Nin az egyik tenyerét Esther mellkasára tette, a másikat a sajátjára, majd mélyen és egyenletesen kezdett lélegezni. Be, ki. Be, ki.

– Egyszerre egy levegővétel – szinkronban lélegeztek, míg Esther meg nem nyugodott. – Egy lépés.

Nem sokkal később visszatette a kezét a kormányra, és közelebb hajtott Esther kocsijához.

Esther küzdött a késztetés ellen, hogy megölelje és bocsánatot kérjen, amiért elment, hogy megkérdezze tőle, milyen az élete most. A fekete lyuk őt is magába húzta? Hogyan viselte el, ami történt? Még mindig kagyló nyakláncokat készít a családja nőtagjaival? Azokkal, akik annak idején megtanították őt és Aurát a fókáknak és a hattyúknak énekelni?

De végül csak ennyit mondott:

– Köszönöm.

Nin nem állította le a motort, amikor ismét kiszállt, és magához vette Esther holmiját. Fél kézzel hozta oda a kocsijához, a másik kezével a parókáját tartotta, amit a szél le akart fújni. Miután a hátsó ülésre tette a csomagokat, Esther oda akarta adni neki a takaróját.

– Csillagszem – kezdett volna tiltakozni Nin, de Esther csökönyösen feléje nyújtotta a takarót. Ahogy visszasétált a kocsihoz a takaróval a kezében, Esther elfordította a tekintetét. Szidta magát a gyávaságáért. Pár pillanat múlva érezte, hogy Nin óvatosan a csomagtartóba teszi a hattyút.

– Ez minden? – kérdezte Nin, miután visszaszállt a kocsiba.

Esther tekintete végigfutott a hátsó ülésen heverő táskákon, és bólintott.

– Holnap majd a kocsit is elrendezzük. Nem lesz itt semmi gond. Most pedig – folytatta Nin, és kiengedte a kéziféket – irány az orvos.

– Egy rendelő se lesz most nyitva – érvelt Esther, bár a homloka egyre jobban lüktetett.

– Tudod, nem valami puccos rendelőbe viszlek. – Nin kihúzódott a part menti útra.

Esther gyomra nagyokat bukfencezett az idegességtől.

– A hattyú nem jel – pillantott rá Nin gyengéden. – Ne nehezítsd meg még jobban a dolgod.

2.

Esther az út nagy részében csukva tartotta a szemét, csak időnként nyitotta ki, hogy megszemlélje a naplemente csíkjait a tenger szürke vizén. Amikor érezte, hogy Nin lassít a kocsival, ismét védekezően behunyta a szemét.

– Megjöttünk – mondta Nin.

Esther vonakodva pillantott a földes felhajtóra és a gyepre a szülei háza előtt, a ház előtt, amelyben Aura és ő felnőttek. Az osztrigafehér és szürke homlokzat. A kéményből füst gomolygott, a gyöngyházfényű ablakok csillogtak a lágy fényben. Az egy év, amit távol töltött, hirtelen tíznek tűnt, olyan nagy káoszt okozott a fejében a hazatérés gondolata. Ingerült, várakozással teli zajok visszhangzottak benne, ám az érkezés mégis csendes volt, és egyszerű. Hazatérni. A helyre, ami teremtette őt. A Shell House-ba.

– Pontosan ugyanolyan – motyogta.

– És mégis egészen más – tette hozzá Nin.

Esther bólintott. Semmi sem volt már ugyanolyan.

A ház oldalán sorakozó, függönyös ablakok mind sötétek voltak, kivéve az apja irodájáét, onnan gyönge fény szűrődött ki. Átlagos téli délután, az ablak előtt álló fenyő csupasz ujjai az ablakot kocogtatják.

Az apja hangja. A fekete lyuk a világűrben olyan hely, amelynek vonzásából semmi, még a fény sem képes elmenekülni, Csillagszem.

– Nem akarom, hogy így lássanak. – Esther könnyedén végighúzta az ujját a homlokán lévő duzzanaton. – Nem vágyom a hűhóra.

– Nem is probléma – jegyezte meg Nin, mire Esther kíváncsian nézett rá. – Freyának vendége van a stúdióban, és eléggé elhúzódott, Jack egyik páciense pedig pánikrohamot kapott, és sürgősen el kellett mennie hozzá – Nin hangja tárgyilagos volt és tényszerű. – Ezért jött át anya, hogy mindent előkészítsen, és emiatt jöttem én is korábban.

Esther lenézett a kezére. Bármennyire vonakodott is hazatérni, arra azért nem számított, hogy nem találja itthon a szüleit.

– Semmi sem változott – suttogta.

– Ugyan már, Csillagszem – Nin kinyitotta a kocsiajtót. – Tudod, egyszerre csak egy lépést.

– Kinyitnád a csomagtartót? – kérdezte Esther.

– Micsoda?

– Nem akarom ott hagyni a sötétben…

– Csillagszem…

– Bassza meg! – szaladt ki Esther száján. – Bocs, Nin. Csak nyisd ki a csomagtartót, kérlek.

Nin megadóan felemelte az egyik kezét, a másikkal pedig az ülése melletti kar után nyúlt. Esther próbált nem törődni az arcán tükröződő aggodalommal.

Kiszálltak, kivették a csomagokat a hátsó ülésről, majd a nyitott csomagtartóhoz léptek. Nin a bebugyolált hattyúért akart nyúlni, de Esther megelőzte. A madár alá csúsztatta a kezét, érezte, ahogy a súlyos holttest a karjára nehezedik. Toll és puhaság, csontok és élek. Eltűnődött, hogyan tartotta Nin a hattyú nyakát előzőleg. Irracionális módon attól félt, hogy fájdalmat okoz neki.

– A mosókonyhába? – kérdezte Nin. Esther pontosan tudta, hogy azért irányítja arra, hogy ne kelljen elmennie Freya tetoválóstúdiója mellett. Beleegyezően bólintott, és a hattyúval a karjában Nin nyomába eredt.

Megkerülték a verandát, és végigmentek a ház oldala mellett. Esther teste reszketett a hattyú súlya alatt. Mintha annak az életnek az emlékét cipelte volna, ami soha többé nem vár rá odabent: soha nem hallja már Aura lépteit, ahogy végigfut a folyosón. Te vagy az, Csillagszem?

Összeszorította a fogát, és lassan, mélyen beszívta a levegőt.

– Jól vagy? – kérdezte Nin, miközben kinyitotta a mosókonyha ajtaját.

Esther megállt a küszöbön. Aztán megigazította a madarat, hogy a súlya egyenletesen oszoljon el fájó karján, és belépett a helyiségbe.

Egy évvel korábban, egy őszi napon Esther a Shell House nappalijában ül a kanapén, és olyan durván tépkedi a körömágybőrét, hogy kiserken a vére.

Vár. Külön kérte a szüleit, hogy vegyenek részt egy családi terápián, mivel ők hárman nem voltak egy szobában azóta, hogy lefújták a keresést. Miután megkapták az időpontot a terápiára, Esther összeszedte minden bátorságát, és elmondta nekik. Hogy volt egy üzenet.

A pszichológus, Jack kollégája, vele együtt várakozik. Érkezése óta nyugodt, udvarias arcot vág, habár a négy csésze tea, amit a lány készített nekik, rég kihűlt a csészékben, és a kekszestál is érintetlen.

A konyhai óra dadogva ketyeg, a falakon aranyszínű fény hullámzik lefelé. Esther elnézést kér, hogy kimehessen a fürdőszobába.

Maga előtt látja, ahogy feláll, átmegy a szobájába, előveszi az ágya alá készített táskákat, és az oldalsó ajtón át kisétál a házból a kocsijához. Vissza sem néz.

Nin kinyitotta Esther régi szobájának az ajtaját.

– Szólok anyának – mondta, majd magára hagyta. – Anya, itt vagy? – kiáltotta, miközben végigsietett a folyosón.

Esther megállt a szobában, és megilletődötten nézett körül. Ugyanolyan rendetlenség volt, mint amikor elment. Nem tudta, mire számított valójában, talán arra, hogy azóta ez lett az apja új rendelője vagy az anyja tetoválótinta-raktára, de minden hátborzongatóan érintetlen volt: még a ruhák is úgy lógtak ki a szekrényből, ahogy ő hagyta őket, amikor minden tiszta holmit a táskájába gyömöszölt.

A bolygó tündérfényei. A sötétben világító csillagképmatricák a mennyezeten. A Maria Mitchell-poszter. A könyvespolca, tele régi, iskolai természettudományos könyvekkel, a csillagászati kurzusok kitöltetlen jelentkezési lapjai az íróasztalfiókban. Üres füzetek is voltak mellettük, amiket a húszas évei elején kapott; Jack tüzetesen átnézte őket, pedig csak Esther le nem jegyzett álmai voltak bennük.

Aztán meglátta. Még mindig ott állt az ablakpárkányon.

A cserepes ibolya, amelyet Aurának vett, és amelyen az „Isten hozott Dániából!”-felirat állt, dús volt, és ápolt.

A lába remegni kezdett. Teljesen kimerült a hattyú cipelésétől, úgyhogy gyorsan körülnézett, hogy mérlegelje a lehetőségeit. Leguggolt, letette a madarat a padlóra, és óvatosan az ágy alá csúsztatta, hogy ne legyen szem előtt. Aztán leült, és kirázta a karjából a feszültséget. A csendben most először vette észre, hogy a szobája tele van apró fénymezőkkel, amelyek végigsöpörnek a falakon és a padlón. Esther egy pillanatig figyelte őket, majd felállt, és utánuk ment az ablakhoz.

Odakint elcsitult a szél, a kertre csend borult, és ragyogó, neonfényes csodavilággá változott. Lassan forgó tükörgömbökkel teli sátorrá, amelyek csillogó fényt szórtak Aura állványra támasztott, nagy méretű fotójára.

Esther a nővére arcára meredt. A homlokán éktelenkedő dudor mögött a pulzusa hevesen lüktetett.

– Hogy van?

Nin és Quuenie közeledő hangjára hegyezni kezdte a fülét.

– Lehet, hogy sokkot kapott. Csúnya dudor van a homlokán, de nem volt hajlandó orvoshoz menni.

A hangjuk egy pillanatra suttogássá halkult, majd mély sóhaj hallatszott, aztán…

– Csillagszem! Nina Nayri!

Megfordult. Evonne Goolagong lépett a szobájába, egy orvosi táskával a kezében. Queenie ikonikus fehér teniszruháján egy kézzel rajzolt teniszütő virított kék virágokkal körülvéve, az 1980-as wimbledoni női teniszdöntő trófeájának túlméretezett változata pedig a hátán díszelgett, akár egy pajzs. Amióta Esther az eszét tudta, Queenie-nek a tenisz volt a mindene; gyakran viccelt azzal, hogy az mentette meg az életét, hogy Evonna meccseit nézte újra a kemó alatt. Esther láttán az arca ugyanazt a kifejezést öltötte, mint mindig, amikor a lányok bejöttek a házba, sóval borítva, kezükön hínár karkötővel, banksialevél nyakláncban, gumidiócsillagokkal, tengeri hínárral, kagylókkal és kövekkel teli zsebbel: egyszerre gyanakvó és szeretetteljes.

– Szia, Queenie! – üdvözölte Esther. – Jól vagyok.

– Azért jó, hogy ezt nem hagytam otthon – tette le Queenie az orvosi táskát. – Mi történt? – vonta össze a szemöldökét, és Estherre pillantott.

Nin gyorsan elmesélte, hogy Esther mögött haladt, és látta a balesetet, ám a kanyarba befordulva egy sérült és meglehetősen zavart lányt talált. Esther figyelmét nem kerülte el, hogy amikor a hattyú szóba került, Queenie és Nin jelentőségteljes pillantást váltott. Eala, mondták a rendőrségnek a szemtanúk – Aurát a tenger hívta magához a csillagvizsgáló mellett. Eala, Eala.

Minden olyan volt, mintha vízen át nézné, homályos és értelmetlen. Esther legszívesebben megrázta volna magát, hogy egy csapásra ismét nyugati parti házának a verandáján lehessen, ősi páfrányfenyőkkel és ökörszemcsicsergéssel körülvéve, kagylók és folyami kövek között. Ahol a múltja nem ágyazódott be örökre az égbe, a tengerbe, a földbe.

– Ninny, a hagymás mártás most készül, addig csinálni akartam magamnak egy csésze teát. Megtennéd, drágám?

Nin szó nélkül kiment. Esther hallotta a konyhai csövek nyöszörgését, ahogy megtöltötte a vízforralót, majd a csészék és a csészealjak csattogását.

Queenie kinyitotta az orvosi táskát, és zseblámpát meg sztetoszkópot vett elő, majd intett Esthernek, hogy forduljon felé.

– Esther, csak megnézem, nincs-e agyrázkódásod. Mondd, mikor és hogyan szerezted ezt a púpot?

– Csak vezettem… hazafelé – Esther alig bírta megformálni a szavakat –, és egyszerűen megtörtént. Úgy értem, valami minden figyelmeztetés nélkül a kocsinak ütközött, gyakorlatilag belecsapódott, mintha bomba robbant volna, próbáltam fékezni, de az autó leszaladt az útról, a fák közé, a hét szikla mellé. Nem rémlik, hogy beütöttem volna a fejem. Kiszálltam a kocsiból, megláttam a hattyút… Aztán már csak arra emlékszem, hogy Nin a nevemen szólít.

Queenie a zseblámpájával a szemébe világított, úgy, hogy Esthernek hunyorognia kellett.

– Szédülés? Hányinger?

– Nincs.

– Hirtelen álmosság?

– Nincs.

– Hangulatingadozás?

– Szerintem a hangulatom épp megfelel annak, hogy megöltem egy fekete hattyút a halott nővérem megemlékezésének napján.

– Látom, a humorérzéked megmaradt – felelte Queenie szomorú kis mosollyal. Aztán felvette a sztetoszkópot, és a lány mögé lépett, Esther pedig kihúzta magát, hogy meghallgathassa a légzését. – Mondd meg a teljes neved.

– Esther Svane Wilding.

– Hol vagy és miért jöttél ide?

– Otthon vagyok, a Shell House-ban. Épp dr. Queenie Robertson vizsgál, Salt Bayben, Lutruwitában.

– És miért vagy Salt Bayben? – foglalt helyet Queenie vele szemben.

– Ez még a vizsgálat része?

Queenie várakozóan nézett rá.

– Mert – sóhajtott fel Esther – tizenkét hónappal ezelőtt a nővérem, Aura eltűnt, a szüleim pedig úgy döntöttek, ideje eltemetni, vagy megemlékezni róla, vagy mit tudom én. A nyolcvanas évek ruháiban, mert ez volt a kedvenc korszaka – fejezte be szárazon.

– A koordinációd és a reflexeid jók, az emlékezeted és a koncentrációd is rendben van – Queenie Esther kezéért nyúlt. – Jól tetted, hogy hazajöttél – mondta, miközben a hüvelykujjával megsimogatta a lány kézfejét. – Mindannyiunknak jót fog tenni, hogy újra láthatunk – a konyha felé biccentett, ahol Nin szöszmötölt. Esther megszorította a kezét.

– Szóval kylarunya egyszerűen nekirepült a szélvédődnek? – Queenie felállt, és eltette az orvosi eszközeit. Esther vállat vont.

– Túl gyorsan történt. Hülyén hangzik, de mintha az égből pottyant volna le.

– Nem hangzik hülyén. Az új tanács vissza akarja szorítani a hattyúkat a vadonba azzal a szabállyal, hogy senki ne etesse őket, ezért már többet is holtan találtak az elmúlt hetekben. Legalábbis a hírek szerint. Minden esély megvan rá, hogy szegény egyszerűen éhen halt, és kimerültségében zuhant a kocsidra – Queenie búsan megrázta a fejét. – Kiéheztetik az őseinket.

Esther összeszorította a száját. Elképzelte, ahogy a fenséges madár, Nin és Queenie egyik őse hirtelen felhagy a repüléssel, és megadóan a halálba zuhan.

– El akarom temetni – mondta halkan, bár úgy tűnt, Queenie nem hallja. Ninre figyelt, aki épp ekkor lépett be három bögre teával a kezében.

– Szerintem a francia hagymaöntet elkészült, anyu, úgyhogy előkészítettem a Jatzet, a sajtot és a cabanossit. A tengergyümölcsei-koktél a hűtőben isteninek tűnik, és a sonkás-ananászos pizza meg a kolbászos tekercsek is majdnem elkészültek a sütőben.

– Köszönöm, Ninny. Segítesz a tündérkenyérben is? Azzal van a legtöbb munka, legalább egy tucat tálcával kell készítenem.

– Én segítek – ajánlotta fel Esther, de Queenie a vállára tette a kezét.

– Miért nem pihensz egy kicsit? Mi majd figyeljük a dudort a homlokodon, és azonnal szólj, ha szédülsz vagy rosszul érzed magad. Az ételt pedig hagyd rám és Ninre. Idd meg a teád, vegyél egy forró zuhanyt. Már a folyosóról éreztem a piaszagot.

Esther elvörösödött. Nin és Queenie távozni készült, de gyorsan utánuk szólt.

– Megtennétek nekem valamit?

A két nő visszafordult.

– Ne szóljatok erről anyának és apának. Nem akarom, hogy aggódjanak.

Queenie és Nin bólintott.

– Ha lezuhanyoztál, segítek elkészülni – mondta Nin, majd becsukta maguk mögött az ajtót.

Esther leereszkedett az ágyra, és a szemére szorította az ujjait. Megpróbálta száműzni a fejéből az ágya alatt, a sötétben heverő hattyú képét. Elmerülhetünk a tengerben, hogy ott lebegjünk a fent és a lent között, Csillagszem. Ilyenkor a világokat elválasztó fátyol elvékonyodik, és minden lehetséges lesz, amiről csak álmodhatsz.

Négy évvel ezelőtt Aura épp ilyentájt, pár hónappal a huszonhetedik születésnapja előtt hagyta el Salt Bayt, hogy Koppenhágában tanuljon; lázasan várta a mesterképzést, a szakterülete a skandináv mesék és mítoszok voltak. Maga mögött hagyta Salt Bayt és Esthert, és minél tovább volt távol, annál jobban megritkultak az e-mailek, sms-ek és telefonhívások. Amikor pedig három évvel később hirtelen visszatért, már nem volt ugyanaz az ember. Mintha összezsugorodott és kiürült volna, egészen visszahúzódó lett. Valahol a szigetek között, a fent és lent között Esther álmodozó, gyönyörű nővére eltévedt.

Esther a mellkasához húzta a lábát, és a térdére hajtotta az állát. Némán figyelte, ahogy a szobája plafonján forgó tükörgömb fényének színes konfettidarabkái lassan táncolnak a falon.

3.

Egy idő után a beszűrődő hangok ismét az ablakhoz vonzották. Figyelte, ahogy az emberek megérkeznek, és a kertben lődörögnek. Az utcán autók parkoltak, ameddig csak a szem ellátott.

Elfordult, vett egy mély lélegzetet, majd még egyszer az ágya alatti takaróhalomra pillantott, és keresztet vetett. Behunyta a szemét, mert ismét az eszébe villantak az élettelenül aláhulló fekete szárnyak, a zuhanás.

A tükörbe nézett, és vizsgálgatni kezdte a külsejét. Fekete farmer, csizma és pulóver. Ha bárki megkérdezi, kinek öltözött, majd mond valamit az Addams Familyről. A hazatérés minden erejét igénybe vette, jelmezt keresni már nem volt energiája, bár megpróbálta: egy egész estén át keresgélt a neten, egy üveg vodkával a kezében. De a lábmelegítők, hajgumik, halászhálók és csillámos darabok láttán úgy elöntötte a pánik, hogy rögtön lehúzta az üveg Smirnoff felét. Nem akarta látni a felbukkanó emléket, amikor Aura tizenöt évesen az első gimis bulijára készülődik. Ő és Nin még csak tizedikesek voltak, de meghívták őket egy tizenkettedikes házibuliba, Aura pedig három különböző Cher-jelmezt is összeállított, mielőtt megállapodott volna annál, amiben Freya és Jack kiengedték a házból.

A tükör előtt állva Esther alaposan megszemlélte az arcát. Láthatatlan szöszöket szedett le a fekete ruhadarabjairól, és bár eltartott egy ideig, de végül sikerült eltakarnia a homlokán lévő duzzanatot némi sminkkel. Ha távol marad az éles fénytől, az oldalra tűzött haja és a szeme alatti árnyékok elvonják a figyelmet a sérüléséről.

Valaki halkan kopogtatott az ajtaján.

– Gyere be!

– Na, hogy… – Nin hangja elhalt, ahogy belépett a szobába tömény virágos hajlakkszag kíséretében. A parókáját újrafésülte, a sminkje érintetlen volt – merő kék és korallszínű csillogás –, de a tekintetében fásultság ült. – Rajtad meg mi van? Miért nem vettél jelmezt?

Esther felhúzta a kesztyűjét. Korábbi elhatározása, hogy majd azt mondja, Morticiának vagy Wednesdaynek öltözött, rögtön elpárolgott Nin kritikus tekintete láttán.

– A nyugati parton nincs túl sok jelmezbolt – megpróbált uralkodni a hangján, de rémülten hallotta, hogy reszket.

– A kurva életbe! – morogta Nin.

– Én csak nem tudtam…

– Idefigyelj, Csillagszem! – Nin mély levegőt vett, az arckifejezése megenyhült. – Tudom, hogy ez az egész nem könnyű neked. De közölnöm kell veled, hogy senkinek sem az. Okkal mentél el, de nem mindenki tehette meg, hogy elmeneküljön abból, amit… amit Aura hátrahagyott… – Nin hangja megbicsaklott. Hátrahajtotta a fejét, és pislogott, a halántékcsontján csillogó, kék patakokban könnyek gördültek le, és eltűntek a parókája alatt. Esther szerette volna megvigasztalni, de úgy megijedt a könnyeitől, hogy fogalma sem volt, mitévő legyen.

– Csak azt akarom mondani – folytatta Nin, miközben óvatosan megtörölte a szemét egy zsebkendővel –, garantálom, hogy senki odakint nem lett volna képes jelmez nélkül megjelenni ma este. Szóval az internetes vásárlás korában kérlek, rajtam kívül másnak ne gyere azzal, hogy miért nem öltöztél ki rendesen a nővéred megemlékezésére.

Minden szó, amit Esther kimondani készült, a torkára forrt. A testük között, a bőrükön színes tükörgömbcsillagok táncoltak, a kert felől halk beszélgetés hangja szűrődött be. Hallották, ahogy Queenie fennhangon üdvözli a vendégeket.

Nin az ablakhoz ment. Esther mellé lépett, és hallgatózott egy kicsit, de még mindig semmi jel nem mutatott arra, hogy a szülei megérkeztek volna. Aura rájuk mosolygott a festőállványon álló, fényes fotóról. A kép azon a reggelen készült, amikor elindultak a reptérre, a hosszú útra, amelynek végén Aura Koppenhágában kötött ki. Amikor Esther búcsúzóul megölelte, olyan volt, mintha víz folyt volna ki az ujjai közül.

Kisvártatva észrevette, hogy Nin már nem áll mellette. Körülötte járkált, és különféle szögekből megszemlélte. Aztán megállt előtte, és egyik vörös körmével felemelte az állát.

– Mit csinálsz? – kérdezte Esther.

– Nézem, hogy mit lehet kihozni ebből – mutatott végig rajta Nin. – Még jó, hogy hoztam neked pár dolgot. – Ezzel elővette a telefonját, és kopogni kezdett a képernyőn.

– Hoztál nekem egy jelmezt? – Esther torka összeszorult: Nin tudta, hogy nem fog kiöltözni, hogy kifogásokat gyárt majd. – Nin… – kezdte, de Nin közbevágott.

– Maradj csendben, Csillagszem! – szólt rá hevesen gesztikulálva, és összevonta a szemöldökét. – Annyi mindent ad ki arra, hogy „nyolcvanas évek, női jelmez, fekete”, hogy mindjárt belefulladok!

Húsz perccel később Esther még mindig fekete ruhát viselt, de már túl volt egy borzongató, fejbőrkínzó hajgöndörítő procedúrán, és ennek következtében a frizurája most úgy festett, mint egy madárfészek. Sötét hajfonatát Nin áthúzta a napellenzőn, amit magával hozott, majd számtalan hajcsat és egy csomó lakk segítségével feltornyozta a feje tetején. Esther a tükörbe pillantott, és felnyögött: majdnem harminc centivel magasabb lett.

– Nem akarom hallani! – jegyezte meg a háta mögül Nin, miközben továbbra is véletlenszerűen tupírozta egyes hajfürtjeit. – Fordulj felém, és tartsd ide a telefont, hogy újra megnézhessem a képet!

Esther engedelmeskedett, Nin pedig résnyire húzott szemmel tanulmányozta a fotót, majd belekotort a táskájába, elővett két egyforma brosst, és Esther pulóverére tűzte őket, a szíve fölé. Aztán újra a táskába nyúlt, és lecsapta a fedelet egy tubus rózsaszín szájfényről.

– Nem! – préselte össze az ajkát elutasítóan Esther.

Nin várakozva nézett rá, de egy szót sem szólt.

Végül Esther a plafon felé fordította a szemét, és megadóan felsóhajtott.

Nin felvitte a szájfényt a szájára, aztán hátralépett, és félrebillentette a fejét.

– Szerintem kész vagyunk – mondta, és végignézett a lányon. – Most már megnézheted.

Esther megfordult, és a tükörből Kyle Minogue 1988-as debütáló albumának borítója nézett vissza rá. Mintha átdugta volna a fejét egy kartonlyukon, akár a vurstlikban, és hirtelen Ausztrália pophercegnője vált volna belőle. Ő és Aura még gyerekek voltak, amikor a The Loco-Motion megjelent, és addig énekelték a számot, amíg az apjuk már valósággal könyörgött nekik, hogy hagyják abba.

Esther megpöckölt egy hajlakktól merev hajfürtöt, ami meg se mozdult, aztán a két egyforma, macskaszem formájú napszemüveget mintázó brossra tette a kezét, és közelebb lépett a tükörhöz.

– Pont úgy nézek ki, mint ő – állapította meg csodálkozva.

– Nincs olyan szerencséd: You should be so lucky… – kacsintott rá Nin, mire Esther majdnem felnevetett.

Odakintről zene hullámzott be, Bowie Ashes to Ashes című számának legvége. Nin és Esther ismét az ablakhoz lépett. Az emberek odakint oldalra húzódtak, hogy utat engedjenek valakinek, aki Aura fotója felé közeledett.

Bowie befejezte az éneklést, a sátorra csend borult.

Esther szeme szúrni kezdett, amikor felismerte a következő szám kezdő taktusait: a Fleetwood Mac Everywhere című dala volt. Kisvártatva a dobok is megszólaltak.

Esther a régi Kingswoodjuk hátsó ülésén ül, összefont karral, mogorván. Aura, aki méltatlan módon mindig igényt tart az anyósülésre, ott ül Freya nagyra becsült közelében. Hazafelé tartanak a hobarti Nipalunából; Aura már odafelé menet is elöl ült, most Estheren lenne a sor. Ám Freya a kisebbik lánya minden tiltakozása ellenére hagyja, hogy Aura megússza.

Az utazás más okból sem különösebben vidám: Freya nem kapta meg az állást, amelyet megpályázott egy másik tetoválószalonban, odabent a városban. De miért?, kérdezte Aura dühösen, ökölbe szorított kézzel a The Drunken Sailor előtt állva, és az üvegen át a szalonban lévő tetoválókra meredt. Freya megragadta a lányai kezét, és berángatta őket a kocsiba. Mert a világ egy férfiklub, sóhajtotta. Gyerünk, lányok, együnk halat és sült krumplit csirkehúsfűszerrel. Freya feloldotta az autózárat, és Aura gyorsan bepattant az első ülésre, úgyhogy Esthernek esélye sem volt. Panaszosan nyöszörögni kezdett, de Freya rákiáltott. Ez olyan ritkán esett meg, hogy a szavai valósággal megcsapták a kislány bőrét.

A hazafelé vezető útból két órának kell eltelnie, és át kell kelniük a lőtéren, hogy a rádióból statikus zörejek helyett zene kezdjen ömleni. A kocsit Freya kedvenc zenekarának legújabb slágere tölti meg, mire feltekeri a hangerőt, és hátrahajtja a fejét, mintha a feszültség egy csapásra eltűnne a vállából. Esther és Aura hallgat; már megtanulták, hogy ha a Fleetwood Mac játszik, az anyjukhoz szólni sem lehet. Különösen, ha Freya a műtermében rajzol. Ahogy a zene betölti a Kingswoodot, Aura Freyára néz, majd Estherre, és megkockáztat egy halvány mosolyt. Esther komoran küzd a mosoly vonzása ellen, de aztán szélesen és melegen szétárad benne az öröm. Elolvad. Mindkettőjük térde mozogni kezd, a fejük ide-oda billeg, Freya pedig énekel, egyre hangosabban és hangosabban. Aura keze után nyúl, de amikor felcsendül a refrén, Esthert keresi a tekintetével a visszapillantó tükörben. Aura még feljebb tekeri a hangerőt, ameddig csak torzulás nélkül lehet, majd csatlakozik a húgához és az anyjához.

Évekkel később, amikor Esther először rúg be, felismeri a könnyű, súlytalan érzést arról a délutánról a Kingswoodban, amikor a rádióból a Fleetwood Mac üvöltött, az anyja és a nővére pedig úgy vonyítottak felé, mintha ő lenne a Hold.

Odakint, a sátorban valaki most is felhangosította a zenét. Az alak előrehaladt a tömegben, és egy csapat nő, akik Aura fotója mellett álltak, most félrehúzódott előle. Esther emlékezett rájuk gyerekkorából: mindegyiküket Freya tetoválta, vagy tanította meg tetoválni. Az arcukon nehéz bánat ült, de a karjukat kitárták a közeledő alak felé. Az egyik nő karján friss fólia csillogott. Freyának vendége van a stúdióban, és eléggé elhúzódott. Ahogy Esther odabent az ablakhoz szorította a homlokát, a dal csilingelő riffje lüktetni kezdett a vérében, a dobok pedig fájdalmasan dörömböltek a mellkasában. Figyelt. Várt.

Az asszony hosszú, szőke, borzas haja táncolt a tükörgömb fényében, a testén rétegzett selyemruha lebegett. Freya Wilding kinyújtott karral úszott az eltűnt lánya felé a levegőben, miközben az Everywhere című dalt énekelte.

Esther érezte, hogy Nin megfogja a kezét. Nin arca komor volt a Tina Turner-jelmez alatt. Esther igyekezett palástolni a remegését, miközben követte őt az ajtóhoz. Aztán lefelé a családi fotókkal díszített folyosón.

Majd ki a Shell House-ból. Aura utolsó bulijára.

4.

A visszafogott fényekkel megvilágított sátor ragyogott az éjszakai égbolt alatt. A környező gumifák alacsonyan csüngő ágai között neonrózsaszín, zöld, narancs és sárga színű fények világítottak, köztük pár szivárványos lépcsőjáró Slinkyvel. A fűben szalagok lengedeztek, néha a harmatos levelekhez tapadtak. A kertben mindenütt túlméretezett, nyolcvanas évekbeli tárgyak díszelegtek: egy magnós rádió, egy pár görkorcsolya, három CD-lemez. Ide-oda libegtek a könnyű szellőben, amely Freya kedvenc, éjjel virágzó liliomainak illatát hordozta, egy illatot, amelyet Esther valaha annyira szeretett. Ma este csak nyúlós gombóc képződött tőle a torkában.

Nin mögött haladt, nagy üggyel-bajjal húzva a lábát. Már nem látta az anyját, az apjának pedig eddig semmi nyoma nem volt. A zenéből halk háttérmuzsika lett. Esther lehajtotta a fejét, és magában hálát adott Ninnek: a napellenzője és a szénakazal-frizurája jóvoltából nem kellett szemkontaktust teremtenie senkivel. Nem akart ő lenni „a kishúg”. A „túlélő”.

Ahogy közeledtek a sátorhoz, Estherre és Ninre egyre jobban rátelepedett az alkalom és a társaság hangulata. Esther tenyere izzadt. Gyorsan megszorította Nin ujjait, a másik pedig viszonozta a szorítást, és onnantól kezdve el sem engedte a kezét.

A sátorban fekete kazettákból készített csillár lógott az egyik oldalon sorakozó asztalok fölött, amelyeken fluoreszkáló, lila punccsal, tündérkenyérrel és Queenie nyolcvanas évekbeli szendvicsgyűjteményével teli tálak álltak. Esther a sátor másik felére pillantott: itt egy kis dobogón DJ-pultszerű emelvényt látott, bár senki sem állt mögötte. Csak egy okostelefon képernyője világított a széken, a beledugott kábel az emelvény két szélén álló, magas hangszórókhoz vezetett. A hangszórók mellett egy ködgép időnként gyümölcsillatú párafelhőt bocsátott ki, a dobogó fölött pedig könyörtelenül csillogtak a tükörgömbök.

Aura poszterméretű fotója a festőállványról ismét Estherre mosolygott. A lány mereven nézte a nővére négy évvel ezelőtti, időbe fagyott arcát. Emlékezett a fotó elkészülte utáni pillanatra: a reményre Aura szemében, miközben búcsúzóul megölelte. Megkeresem neked Agnetát, Csillagszem. A fülében csengett az ígéret, hogy Aura elmegy megnézni a szobrot a dán népmeséből, amin felnőttek, aztán a nővére könnyű léptei a koppenhágai járat kapuja felé. Amikor legközelebb látta őt, három évvel később, a szemében már egy csepp remény sem volt.

Esther tekintete végigfutott a tömegen, majd ki a sátorból: kereste az éjszakai eget, és egy csillagképet, amelynél lehorgonyozhat.

A távoli csillagokat elhomályosította a parti fénye.

A zene hirtelen elhallgatott. Csend telepedett rájuk.

Freya, aki szeretett Stevie Nickse jelmezében tündökölt, fellépett a dobogóra a tetovált nők, köztük Queenie öleléséből. Pár másodperccel később Brown doki is követte, a Vissza a jövőbe című filmből ismert plutóniumsugaras ruhájában.

Esther szeme elfelhősödött az apja láttán. Szeretet és gyász hullámzott rajta, amikor nyugtázta, milyen jelmezt választott. Freya megköszörülte a torkát, Esther pedig önkéntelenül maga köré fonta a karját.

– Barátaink! – Freya hangja erősen és tisztán csengett. – Ezzel az estével már régen tartoztunk.

Helyeslő duruzsolás futott végig a tömegen.

– Egy év telt el azóta, hogy utoljára látták elsőszülött lányunkat, Aura Sæl Wildingot. Aki besétált a tengerbe – Freya itt nyelt egy nagyot. – Mind jól emlékszünk, hol voltunk aznap, hiszen ezerszer is megkérdeztek róla azóta. Larry… – Freya a tömegben álló Larry Thompson, a helyi őrmester felé biccentett, aki Aura eltűnési ügyét vezette. Neki kellett elmondania a családnak, hogy Aura ruháját és cipőjét megtalálták a parti fövenyen. Később ő jelentette be azt is, hogy felfüggesztették a keresést: Aura ügyét lezárták, és átadták a halottkémnek, aki lezáratlan esetként könyvelte el a dolgot. Larry tűrte a fejére zúduló dühöt a homályos eredmények és a válaszok hiánya miatt Ahogy most Freya szemébe nézett, és viszonozta a bólintást, fájdalmas arckifejezése éles kontrasztban állt Knight Rider-parókájával és fekete bőrdzsekijével.

Freya még egy pillanatig rajta nyugtatta a tekintetét, majd ismét körülnézett. Esther visszafojtott lélegzettel várta, hogy észrevegye, de Freya valójában nem látta az előtte állókat: a tekintete üveges volt az emlékektől.

– Amikor kisbaba korában a nevére tanítgattam, egyszer csak úgy döntött, hogy az Aurora túl nehéz neki, és közölte velünk, hogy őt Aurának hívják. Olyan határozottan, mintha közel jártunk volna az igazsághoz, de szükségünk lett volna a segítségére, hogy rátaláljunk.

Esther hallotta, hogy Nin mélyen beszívja a levegőt. Freya Jackre pillantott, akinek az arca szinte szétmállott az érzelmek alatt, szeme természetellenesen nagy volt a Doki-szemüveg mögött.

– Az északi fényről akartuk elnevezni, amit az őseink láttak táncolni a sziget északi része fölött, és a testvérfényekről, amelyeket mi látunk itt, délen – folytatta az asszony. – De végül, akár jól ejtette a nevet, akár nem, Aura jobb nevet adott önmagának, mint amilyet mi valaha is adni tudtunk volna neki. Ő nem csupán az ég vagy a föld volt… Ő volt minden, ami a kettő között van. Szerencsések vagyunk, hogy harminc gyönyörű évet tölthettünk vele. Ő volt az energia, amely ma este mindannyiunkat körbevesz. Hiszen nézzetek csak ránk – mondta, és végigmutatott a jelmezes tömegen. – Miután elvesztettük őt... – Freya mély lélegzetet vett. – Miután mi… – próbálkozott újra. – Ti eljöttetek. Mindannyian. Hogy segítsetek megtalálni őt, az én kislányomat. Köszönöm nektek. És azt is, hogy ma este itt vagytok. Ez… – a hangja megtört, és megrázta a fejét.

A megemlékezéssel kapcsolatos első telefonhívások és e-mailek már három hónappal ezelőtt érkezni kezdtek. Esther sosem tudta elfogadni az ötletet, bármennyit beszélt is az anyja a gyász erejéről, bármilyen szörnyű is volt, amikor az apja egyszer elsírta magát a telefonban, miközben a kétszeres veszteségről beszélt, és arról, hogy milyen fontos, hogy holttest hiányában is megemlékezést tartsanak. A mondat egyáltalán nem jutott el Esther tudatáig. Nem tudott így gondolni a nővérére, nem is értette ezeket a kifejezéseket. Végül Freya felhagyott az időpontot firtató e-mailekkel, és Jack sem hagyott többé üzenetet a lánya hangpostáján a megemlékezéssel kapcsolatban. Hetek teltek el, majd egy nap boríték érkezett Calliopéba, Esthernek címezve. Egy meghívó volt benne: Vissza a nyolcvanas évekbe!

Kérjük, csatlakozzatok hozzánk a Shell House-ban, és örüljünk együtt annak, hogy emlékezhetünk leányunk, Aura Wilding életére, aki imádta a nyolcvanas évek jelmezeit. Beöltözés kötelező: elevenítsd meg a kedvencedet!

A meghívó hátulján kézzel írott szöveg állt:

Nagyon szeretünk, Csillagszem. Szeretettel: Apu.

Esther kísértést érzett, hogy összetépje és a szemétbe dobja a meghívót, de nem tudta rávenni magát. A hűtőre tűzte egy hűtőmágnessel, és a lapocska követte őt, akár a központi alak tekintete egy festményről, egész aznap reggelig, amikor hajnalban felébredt, beteget jelentett, és elindult kelet felé.

– Többféle módon is meg szeretnénk emlékezni Auráról ma este – Freya hangja visszanyerte az erejét. – Nagyon szerette a képnézegetőt, így Erin, a nővérem segítségével diákat készítettünk, amiket a hátsó asztalon találtok meg.

Erin nevének említésére Esther kikukucskált fekete szemellenzője alól, de sehol sem látta szeretett nagynénje arcát a tömegben.

– Ma este Aura saját lejátszási listája fog szólni, szóval kérlek, táncoljatok. Szeretnénk, ha feloldódnátok a mi drága lányunk iránt érzett szeretet örömében – Freya egy pillanatra elhallgatott. – Végül pedig: érkezéskor biztosan láttátok a tündérfényeket a kert túlsó végében álló ezüst nyírfán; alatta, egy kis asztalon, egy emlékkönyv fekszik. Kérlek, írjatok bele bármit, amit meg szeretnétek osztani velünk. Ez az egész nélkületek nem valósulhatott volna meg. Köszönjük, hogy itt vagytok velünk ezen a szép estén, és külön köszönjük Queenie-nek a nyolcvanas évek lenyűgöző ételeit. Kérlek, egyetek, igyatok… – Freya utolsó szavait lelkes taps nyomta el, majd amikor ő és Jack leléptek a dobogóról, a tömeg előrenyomult, és elnyelte őket.

Némi nyikorgás után a hangszórók hangja kitisztult, és folytatódott Aura nyolcvanas évekbeli lejátszási listája. A Churchtől az Almost With You következett, Esther pedig lehajtotta a fejét, ellépett Nin mellől, és a sátor hátsó része felé indult. Lila puncsot mert egy narancsszínű pohárba, majd egy hajtásra lehúzta, bár önkéntelenül megrázkódott a jellegtelen ízétől. Szedett egy újabb pohárral, állkapcsát ismét összehúzta az émelyítően édes ital, de lenyelte a második adagot is.

Az emberek ölelkeztek és beszélgettek körülötte. Néhányan helyet csináltak maguknak, és táncolni kezdtek. Esther figyelte a kialakuló párokat: Aura középiskolai angoltanára, Mr. Verona, aki Madonnának öltözött a Kétségbeesve keresem Susant-korszakból, fél karjával átölelte férje, Marco nyakát, aki Rosanna Arquette Robertájának tökéletes vászon- és gyöngyházmásolata volt. Aura nagyon kedvelte őket, az iskola befejezése után Mr. Verona és Marco még vacsorára is átjöttek a Shell House-ba megünnepelni, hogy Aura megszerezte művészeti diplomáját a hobarti Nipaluna Egyetemen. Ha Mr. Veronával beszélgetek, úgy érzem, még mindig minden lehetséges, mondta Aura Esthernek, miközben az ünnepi vacsorára készültek. Esther, aki akkor még csak tizennégy éves volt, és a kilencedik évfolyamba járt, mosolygott, de nem értette a dolgot: hogy értette Aura azt, hogy „még mindig”? Ennyire szörnyű volt a gimnázium vége?

Amikor Aura egy év után otthagyta az egyetemet, és hazajött, Mr. Verona munkát szerzett neki Marco éttermében. Az egyetem más, mint gondoltam, érted, Csillagszem? Abbahagyom, mondta üres arccal, miközben begombolta pincérnői egyenruháját. Egészen huszonhét éves koráig dolgozott itt, míg el nem utazott Dániába.

Újabb szám következett. I Should Be So Lucky.

Esther figyelmét hirtelen egy integető, hálókesztyűs kéz ragadta meg. Mr. Verona és Marco hívta, hogy csatlakozzon hozzájuk a parketten, de ő udvarias elutasításként felemelte a kezét. Amikor Mr. Verona megigazította a fejkendőjét, és felé indult a tömegen át, miközben a nyakában lógó feszület és a műanyag láncok lengedeztek a léptei ütemére, Esther pánikba esett. Gyorsan elfordult, és elbújt a tömeg szélén, a halvány fényben, amíg csak a testek közötti résben meg nem látta, hogy Mr. Verona hálóinge ismét Marco cipője és vasalt chinonadrágja mellett ringatózik.

Amikor végre kiegyenesedett, Esther hirtelen a Végtelen történet Falkorjának szárnyai és farka mögött találta magát. A férfi puncsot ivott Bastian, Atreyu és Tina Turner társaságában, Nin pedig Aura egyik barátnőjével beszélgetett, akivel Aura együtt pincérkedett az egyetemi fiaskó után. Ugyanazokat a jelmezeket viselték a Végtelen történetből, mint az Aura huszonegyedik születésnapján rendezett jelmezbálon; mind a lábához gyűltek, ahogy az egyik kezével mikrofont, a másikkal pedig egy borosüveget szorongatva állt a dobogón. Az alkoholtól Aura vonzereje szinte mágnesessé nőtt. Aznap este elefántcsontszínű flitterben és tüllben tündökölt, színtelen, hátrakötött haján négysoros gyöngyfejdísszel. Mondjátok a nevem!, harsogta a barátainak a gyermek Császárnőt utánozva, pedig Limahl szövegét kellett volna énekelnie. Mentsük meg Fantáziát!, emelte fel a karját, mire mindenki üvöltve ujjongani kezdett. Magához vonzotta a kert fényeit, és mind visszatükröződött az örömében. Esther, hónapokkal a tizennyolcadik születésnapja előtt, a tömeg szélén állt, ahogy ígérte. Aura hangja ismét felharsant, ezúttal hízelgően: Mondjátok a nevem! Esther az árnyékból figyelte, a bőre pedig bizsergett a félelemtől és az irigységtől, ahogy a barátok visszabömböltek a nővérének: Holdgyermek! Amikor Aura újranézte a filmet, hogy a jelmeze tökéletes legyen, többször visszatekerte ahhoz a pillanathoz, amikor Bastian hangosan a világba kiabálja a gyászát, hogy ezzel megmentse saját magát és azokat, akiket szeret.

– Jól vagy? – kérdezte Nin, és megállt mellette.

– Remekül.

– Beszéltél már velük?

Esther a dobogó felé pillantott, ahol a tömeg még mindig ott hömpölygött Freya és Jack körül, majd a szemét forgatva Ninre nézett.

– Menj oda hozzájuk! – sürgette Nin.

Ekkor a hangszórókból megszólalt a Hounds of Love.

– Ki csinálja ezt? – mutatott körbe Esther széles gesztussal a sátorban. – Mégis, ki a fasz csinál ilyet? – vigyorgott Ninre eszelősen. – Kérsz még puncsot? – felemelte a poharát, majd megfordult, hogy az asztal felé induljon, miközben Kate Bush fájdalmas hangja betöltötte a sátrat.

– Nem, kösz – felelte Nin óvatosan. – Csillagszem…

De Esther csak legyintett. Gyors egymásutánban megivott még két pohár puncsot, majd a harmadikkal a kezében az asztal felé imbolygott, amit Freya említett. Egy vörös képnézegető és egy albumnyi tekercs hevert rajta. John Farnham You’re The Voice című dalának dübörgő taktusai visszhangot vertek a testében. Énekelj csak, Farnsy!, ugrándozott a szobájában Aura, mindkét karját a feje fölé tartva, a kezében kis kézitükörrel.

Esther kiválasztotta az egyik képnézegetőt és a „Gyermekkor” feliratú tekercset. Becsúsztatta az eszközbe, majd a szeméhez emelte. A sötétvörös lencsén át élénk, háromdimenziós színekben Aura nézett vissza rá széles, émelyítő vigyorral, karjában az újszülött Estherrel. Esther szemébe könnyek szöktek. Megnyomta a kart, a tekercs továbbkattant: most ott álltak egymás mellett, egyforma széldzsekiben, mélyen az arcukba húzva a csuklyájukat, lehajtott fejjel küzdve az erős széllel.

Majd Kunanyi következett, a Wellington-hegyen, ahol annyit nevettek a lábuk körül összegyűlt felhőpamacsokon. Újabb kattanás: ők ketten a She-Ra kardokkal a csillagvizsgálónál, karjuk a levegőbe emelve, arcuk eltorzul a vad csatakiáltásoktól, Jack pedig nevetve áll közöttük.

A Cold Chisel Flame Trees című száma indult el, Esther pedig tovább kattintgatott, amíg a tekercs végére nem ért. Kivette, és betett a helyére egy másikat, „Tinédzserévek” felirattal.

Az első dián Aura volt: szeplős, tizenhárom éves tinilány, arca ragyog a szülinapi tortáján sorakozó gyertyák fényében, haját fehérre szívta a nap. Nyílt, vidám arca csak úgy sugárzik. Majd Nin és ő következett, vagyis Cher és Tina Turner a középiskolás buli előtt, tizenöt évesen, szikrázva az izgalomtól.

Esther ismét kattintott. Aura egyedül állt a szürke tenger szélén, egy színtelen napon, háttal a fényképezőgépnek. A fény lágyan rajzolta ki az alakját. Újabb fotó: Aura a térdére kulcsolt karral ül a csillagvizsgáló verandáján az árnyékban, a fejét elfordítja a kamerától. Kattanás: Aura az ezüst nyírfa tövében áll, és szúrós szemmel néz a kamerába, mintha csak akkor vette volna észre, hogy fényképezik. Jimmy Barnes hangja átbömbölt a vokálon, Esther pedig addig kattintgatott, míg vissza nem tért Aura szülinapi fotójához. Mélyen megdöbbentette, mennyit változott a nővére viselkedése egyetlen tekercs alatt.

Az albumra pillantott, hátha talál még egy tekercset Aura tinédzserkoráról, de nem volt több. Végül megnézett egyet Auráról és Ninről, amelyen „Az érettségizők” címke állt: a két tizenhét éves büszkén feszített a fotókon, kezükben az érettségi bizonyítványukkal. Mellettük Queenie és Freya állt, és mindannyian kagyló nyakláncot viseltek, amelyet Queenie és a család nőtagjai készítettek. Aura szeme nem csillogott úgy, mint az irizáló kagylók. Esther Jack mellett állt, amikor az apja a fotót készítette, és emlékezett rá, hogy háromszor kellett megkérniük Aurát, hogy mosolyogjon.

Esther letette a képnézegetőt, és ismét a tömeg felé fordult. Nem akart szemkontaktust teremteni senkivel, kivéve az apját, aki Freya mögött állt, miközben az anyja még mindig az emberekkel beszélgetett.

A hangszórókból feldübörgött a Huey Lewis and The News dala, a The Power of Love, Esther apja pedig végre elkapta a lánya pillantását. Amikor elmosolyodott, mintha egy reteszt húztak volna félre Esther mellkasában, és tétován intett neki.

A férfi levette a szemüvegét, hogy a nyakába lógjon, majd úgy, hogy azt csak Esther érthette meg, pár másodpercre összenyomta a mutató- és a középső ujját, és kinyújtotta a karját a teste előtt.

Esther meghatottan viszonozta a gesztust. Apja ismét elmosolyodott, az arca ezúttal eltorzult az érzelmektől.

Az émelygés, amellyel Esther egész nap küzdött, hirtelen felerősödött, a sav sürgetően és könyörtelenül készült előtörni a gyomrából. Miközben kirohant a sátorból, fel sem tűnt neki, hogy valaki a nyomába szegődött.

5.

A hideg éjszakai levegő csípte Esther bőrét. A tündérfényes kert hátsó végébe rohant, összecsuklott, és a fűre hányt. Nagyokat szippantott a levegőből, próbált lassan lélegezni, lelassítani a szívdobogását. Amikor a teste kiürült, csak ült kimerülten.

A feje lüktetett; a homlokán a duzzanat fájdalmasan feszült a napellenző pántjának. Megrántotta a csatokat, amelyek a helyén tartották, majd letépte a fejéről, és megkönnyebbülve kifújta a levegőt. Ujjaival végigsimított a haján, amely keményen meredezett, mégis lógott most, hogy a napellenző nem tartotta össze.

Fáradtság, sokk, gyász. Az egész helyzet abszurditása.

Esther megtörölte a szemét. A halott hattyú az ágya alatt, az állat petyhüdt nyaka. Nem repül többé. Nem lélegzik.

Szintetikus dübörgés töltötte meg a levegőt. A Tainted Love.

Lehajtotta a fejét. Nem látta, hogy valaki közeledik, a lépteit sem hallotta.

– Esther-szan!

Ijedten nézett fel. A hintőpor által megöregített Mr. Miyagi magasodott fölé, bézs színű, gombos ingben és nadrágban, homloka körül a jellegzetes, lótuszvirágos hachimakival. Esther kis híján felnevetett.

Tom Matsumoto. Csak úgy ott termett. Megint ketten voltak a buli perifériáján. Mintha tinédzserek lettek volna egy iskolai házibulin, Tom megint egy sötét sarokban talált rá. Egy pohár vizet nyújtott felé, az arcán szeretet és aggodalom tükröződött.

– Tommy-szan! – köszöntötte. – Követtél?

Tom mosolyogva vállat vont. Esther egy éve látta utoljára, miután lezárták Aura keresését. Akkor sem beszéltek sokat, ahogy az előző néhány évben sem: amióta a húszas éveik elején részt vettek egy gimis baráti pár esküvőjén, mindig zavarban voltak egymás társaságában. Kiderült, hogy a köztük lévő könnyed, gyerekkorban kialakult barátság erősebb, mint a pezsgő, amit az esküvői bárban fekete Sambucával kísértek le. Esther akkor látta először inni Tomot: ez kaotikus tapogatózáshoz vezetett. Másnap a golfpályán ébredtek föl, egy murvafürtbokor tövében, amikor az esküvői vendégek rég elmentek, a kora reggeli személyzet tagjai pedig megérkeztek. Utána egyikük sem volt képes átlépni a szakadékot, amit a rossz szexuális élmény teremtett, úgyhogy inkább teljes csendbe burkolóztak.

– Láttalak – jegyezte meg Tom zsebre dugott kézzel, az arcán szomorú mosollyal, majd a sátor felé intett. – De nem tudtam elkapni a tekinteted.

Esther elvette tőle a vizet, és ivott belőle, majd felállt.

Megölelték egymást. A lány túl sokáig tartotta átölelve Tomot, és éles fájdalom hasított a szívébe, amikor Tom hátrahúzódott. A nyugati parton töltött egy év után, ahol csak új arcokkal és átutazókkal találkozott – a turisták jöttek-mentek, a személyzet átlagos fluktuációja három hónap volt – szinte megdöbbent, milyen erősen hat rá, hogy újra látja Tomot, aki olyan bensőségesen ismeri az ő történeteit, olyan sok mindent hordoz magával belőle az élete redőiben. Gyerekként valósággal elválaszthatatlanok voltak.

– Hogy vagy? – kérdezte.

– Jól.

– Még mindig Nipalunában élsz? Egyetem, igaz? Hínártan, ugye?

– Ja, tengeri és antarktiszi tanulmányok. Az óriásmoszat-erdősítési projektünk elképesztő, izgalmas áttöréseket értünk el a csemetékkel és a szaporítással… – Tom elhallgatott. – Bocsánat – a lábára pillantott, az előre-hátra billenő talpaira. – Ez nem a táj-csevej ideje.

– Örülök, hogy jól vagy – felelte Esther, és megint a sátor széle felé pillantott.

Freya és Jack egyik csoporttól a másikig sétáltak. Az apja a fejét forgatta, mintha keresne valakit a tömegben.

– És te? Asztronómia? – kérdezte Tom.

Esther az alsó ajkába harapott, és elfordította a fejét.

Tom megköszörülte a torkát.

– Folyton az apádra gondolok, amikor az űrsiklóprogram közelgő befejezéséről hallok. A NASA szerint az Atlantis hazaérkezése után nem lesz több út. Az az utolsó.

Esther a csizmájával belerúgott egy fűcsomóba. A nyolcvanas-kilencvenes években, gyerekkorukban folyton az űrről ábrándoztak, az űrsiklóprogramról hallva pedig valósággal lángra lobbant az elméjük az ámulattól. Amikor elképzelték, hogy hol tartanak majd 2000 után, a húszas éveikben, az legalább olyan izgalmas volt számukra, mint az űrkutatás. Végül is ha a lehetséges egy nemzetközi űrállomás megépítése, belőlük ugyan mi minden válhat? Tom hű maradt a tengerbiológiáról szőtt álmaihoz. Tudós leszek, és új módszereket találok fel a csillagok tanulmányozására, Esther ezt hangoztatta egész gyerekkoruk során, de most, amikor erre gondolt, fintorogva ráncolta össze a homlokát, a gyomra pedig görcsbe ugrott.

Mekkora csalódást okozott önmagának! Huszonhét éves, és kimaradt az egyetemről.

Visszanyelte a hányinger újabb hullámát. A felnőtt élete most, 2011-ben egy cseppet sem hasonlít arra, amit fiatalon elképzelt magának.

– Majdnem elájultam, amikor Jack az űrklub jelét mutatta neked – pillantott rá Tom.

– Észrevetted? – kérdezte Esther elvékonyodó hangon. Tom bólintott. – Emlékszel arra a napra, amikor megtanította nekünk? – törölte Esther az ingujjába az orrát.

– Hát persze – válaszolta Tom kis félmosollyal. – Azt mondta, ma az űr tanít nekünk valamit a perspektíváról. Te pedig szitkozódtál.

– Dehogyis!

– Dehogynem. Bár szeretted az űrt, igazi kis bajkeverő voltál apád életében. És az enyémben is.

– Csak amíg apu ki nem találta a titkos űrklubos jelet. Aztán már jó volt vele egy klubban lenni, szívesen benne voltam a buliban.

– Ez igaz. Pedig azelőtt még a pólóval se tudott megnyerni téged, amit készíttetett.

– Igen – emlékezett Esther. – Az a kibaszott póló.

– Az enyém még mindig megvan.

– Ne viccelj már!

– Komolyan. Hogy lettem volna képes kidobni a mottót?

Egymásra mosolyogtak, és egy pillanatra visszacsúsztak az egykori kapcsolatukba.

– De Profundis ad Astra – mondták egyszerre. – „A mélységtől a csillagokig.”

Don’t You Forget About Me, bömbölte a Simple Minds a sátor felől.

– Bevallottad valaha Jacknek, hogy megtaláltuk a sci-fi újságjait, és rájöttünk, hogy nem ő találta ki a mottót?

– Hogy összetörjem a szívét? – horkant fel Esther, mire Tom felkuncogott.

– Néha azon kapom magam, hogy csak nézem az éjszakai égboltot… és képtelen vagyok ellenállni – ezzel felemelte a karját, kinyújtotta, és a szemvonala magasságában összenyomta a hüvelyk- és a mutatóujját. Majd Estherre pillantott, és hívogatóan felvonta a szemöldökét.

A lány elfojtott egy mosolyt, és ő is felemelte a karját. Ott álltak, karjukat a csillagok felé tartva.

– Az égbolt egy homokszem nagyságú területe karhosszúságban pontosan tízezer galaxist tartalmaz. És minden galaxis több milliárd csillagot – idézte Esther Jack űrklubban elhangzott szavait. A karja Tom karjához ért.

– Még mindig hihetetlen – jegyezte meg Tom.

Álltak, és nézték az eget, miközben Kenny és Dolly belekezdett az Islands in the Streambe.

– Öcsém, mennyire imádtam az űrklubot! – folytatta Tom. – Különösen, amikor Jack elvitt minket a csillagvizsgálóba.

– Igen – bólintott Esther. – Azt imádtuk.

Esthernek és Aurának gyerekkorukban nem kerti faházuk vagy titkos bunkerük volt, hanem csillagvizsgáló kunyhójuk. Tizenkilencedik századi fókavadászok és hattyúkereskedők építették és használták, ám az idők során romossá vált. Egészen addig, amíg Jack Wilding ki nem könyörgött egy összeget a várostól a felújítására, és egyszersmind a gondnokává nem vált.

Ami ezután következett, az a család kedvenc kandalló mellett mesélt története lett: azon a nyáron, amikor Freya terhes volt Aurával, a helyi fókák pedig a kölykeik születésére készültek, Jack felújította a kunyhót, gerendáról gerendára, szögről szögre. Három évvel később pedig, amikor a felesége Estherrel volt várandós, és a mocsári fészkekben lakó feketehattyú-anyák a fiókáikat költötték, felállította a kunyhót is, amely megvédte a csillagvizsgálót az időjárás viszontagságaitól. Bár egyszerű hely volt – mindössze egy szoba, két tágas ablakkal és egy széles verandával –, csodaszép, tiszta kilátást nyújtott az éjszakai égboltra, a tengerre és a mocsárvidékre.

– Esther?

A lány üres tekintettel nézett Tomra.

– Csak azt kérdeztem, hogy sok időt töltesz-e a kunyhóban.

– Mostanában nem – rázta meg a fejét Esther. – Az elmúlt évben a nyugati parton voltam. Mióta… – elhalt a hangja.

– Igen – felelte Tom lágyan. – A helyedben én is leléptem volna.

Bár az óta a bizonyos esküvő óta nem beszéltek, Tom volt az első, aki jelentkezett Aura keresőcsapatába, és sokáig a Shell House-ban is maradt. Esther alig emlékezett valamire abból a két hétből, de Tom jelenléte tisztán megmaradt a tudatában. Ott volt reggel és este, forró teát és sajtos-paradicsomos pirítóst készített. Ott volt, amikor a rendőrség közölte Wildingékkal, hogy lezárták a keresést, és átadják az ügyet a halottkémnek; amikor Freya hisztérikus sírás közepette Jack karjába omlott, Queenie pedig megérkezett az orvosi táskájával.

Tom akkor is késő éjszakáig velük volt, amikor Esther megszökött, és azt hitte, senki sem látja. Aztán megfordult, és észrevette Tomot az ablakban: őt figyelte, ahogy kábán tépkedi az ezüst nyírfa kérgét.

Esther a Mr. Miyaginak öltözött Tomra pillantott, és eltűnődött, hogy vajon ő is emlékszik-e arra a pillanatra. Az ezüst nyírfa csillogó, fehér kérge most fényfüzérekbe burkolózott, a tövében álló kis asztalt pedig neonszínű kendő borította. Nagy, keményfedeles könyv feküdt rajta, egy tollal a közepén.

Take On Me, énekelte az A-ha.

– Írtál már bele? – kérdezte Tomot.

– Nem – felelte ő. – De fogok – tette hozzá sietve.

– Engem nem érdekel. – Esther azon gondolkodott, vajon maradt-e még puncs a sátorban.

– Ez azt jelenti, hogy még te sem írtál bele semmit?

– Nem – vágta rá a lány gúnyosan, és kisöpört az arcából egy merev, ernyedten lógó tincset. – Nincs benne elég oldal. Nincs elég üres könyv a világon a róla szóló történeteimnek.

Tom az arcát tanulmányozta.

– Mesélj egyet! – kérte halkan.

Esther megvakarta az érzékeny, sebhelyes bőrt a karja belső oldalán.

– Ha szeretnél… – tette hozzá a férfi.

Esthernek eszébe jutott, milyen érzés volt Tom barátjának lenni. Ő most is teret enged neki – ahogy mindig.

– Aura imádta ezt a rohadt fát – suttogta. – De ezt a történetet már ismered – folytatta bizonytalanul.

– Mondd el még egyszer! – lábadt könnybe Tom szeme. – Szívesen hallanám.

A sátorból a The Church riffjei hallatszottak: Under The Milky Way. Esther mély lélegzetet vett.

– Tinédzserek voltunk – én tizenhárom lehettem, vagyis Aura tizenhat –, anyu pedig ki akarta bővíteni a stúdióját. Emlékszel?

– Emlékszem.

– Szemet vetett erre a sarokra, de Aura teljesen kiakadt, hogy ki akarja vágatni a fát. Mind tudtuk, hogy szereti, de akkor teljesen begőzölt. Tiltakozásul egy egész kis listát írt.

– Meggyőző volt – mosolygott Tom.

– Az biztos – Esthernek eszébe jutott, hogyan szegődött Aura az anyja nyomába a Shell House-ban, és megállás nélkül sorolta neki a lista pontjait, miközben hangja remegett a szenvedélytől, a dühtől és a meggyőződéstől. Az ezüst nyírfa úgy hullatja a kérgét, mint mi, emberek a bőrünket. A vadonban az ezüst nyírfa szinte sosem nő egymagában, mert könnyedén elhullatja magjait, és ligetekben nő fel a rokonaival, együtt pedig élelmet és élőhelyet biztosítanak számos állat számára. – Aura csak folytatta és folytatta napokig. Kész csatamező alakult ki anyu tetoválásai és Aura sztorijai között.

– Tudom, kire fogadtam volna… – pillantott Tom az ezüst nyírfára. Esther mosolygott.

– Aztán egy este, a vacsoránál jött el a döntő pillanat: Aura elmondta, hogy amikor évekkel korábban kórházban volt a vakbélműtétje miatt, nagyon félt, de Erin azt mondta neki, hogy az ezüst nyírfa itthon várja őt. Elmesélte azt is, hogy az ezüst nyíreket a kelet-európai kultúrában a szomorúság gyógymódjaként ismerik. Ha elmondod a fának a szívfájdalmad, aztán átöleled a törzsét, a fa elveszi tőled a fájdalmat, és lehántja magáról a kérgével együtt, mint egy felesleges bőrréteget. Minden átalakul: te, a fájdalmad és a fa is – Esther az ezüst nyírre nézett, a fa kérge szinte világított az éjszakában. – Aura azt mondta, mióta hazajött a kórházból, egyfajta rituálévá vált a számára, hogy elmondja minden titkát ennek az ezüst nyírnek. Ezért szereti annyira. A fa átvette a bánatát, a félelmét, és a kérgébe zárta, amely ezüstös volt, akár a fókabőr. Ekkor nevezte el selkie-fának. Emlékszem, anyu arca teljesen elfehéredett.

– Aura imádta anyukád fókás történeteit – vetette közbe Tom.

– Valóban – suttogta Esther. – Megszállottan rajongott értük, mióta csak az eszemet tudom.

Esther Aurához bújik a babzsákon az iskolai könyvtárban, az ölükben nagy alakú mesekönyv fekszik kinyitva, mellettük pedig az uzsonnásdobozuk. Aura egyik kezében egy fél szendvicset tart, a másikat pedig lassan végighúzza a szavakon, amiket olvas, hogy Esther követni tudja.

– Az észak-atlanti óceán szigeteiről származó történetekben a selkie-k olyan fókák, akik képesek levetni a fókabőrüket, és emberi alakot ölteni. A legismertebb selkie-mesék a teliholdkor partra kúszó fókákról szólnak, akik a bőrüket ledobva nőalakban lépnek a szárazföldre. Általában egy kíváncsi halász ellopja a fókabőrt, elrejti, és kényszeríti a nőt, hogy hét évig vele maradjon. Megígéri, hogy azután visszaadja a bőrt, de sosem teszi meg. Leggyakrabban a női szereplő maga találja meg a bőrét, és azt újra felöltve fóka alakjában visszatér a tengerbe – Aura visszafojtott lélegzettel fejezi be az olvasást. Amikor Estherhez fordul, a szeme tágra nyílik a csodálattól.

Esther felnézett az ezüstnyír fölött ragyogó csillagokra. A fa ágait szelíden lengette az éjszakai szellő.

– Mindig ő volt a fóka, én pedig a hattyú.

– Miket mesélt Aura a selkie-fának? – kérdezte Tom, de aztán észbe kapott. – Ne haragudj – tette hozzá rögtön. – Természetesen nem kell elmondanod.

– Semmi baj – vont vállat Esther. – Szerintem csak a szokásos tinédzserszarságokat. De a meggyőződése ragályos volt, mert pár nappal azután, hogy elmondta nekünk, hogy az ezüst nyír az ő selkie-fája, anyu egyik este kijött a műhelyéből, és meglátta, hogy apuval itt állunk a fánál. Aura küldött le minket, hogy mi is meséljünk neki. Mondott valamit arról is, hogy valami faszfejek belekötöttek a suliban, és ezt én is átéltem. Emlékszem, hogy mosolygott apu anyura, amikor meglátta: mintha azt mondta volna, hogy nem győzhetjük le őt… A következő, amire emlékszem, hogy anyu a fa törzsét öleli, Aura és apu pedig bömbölnek. Csodálatos volt. De hát ilyen a családom.

– És Freya stúdió-átalakítása?

– Soha többé nem került szóba.

– Logikus – kuncogott fel Tom.

– Miért? – nézett rá Esther kíváncsian.

– Mármint az, hogy a selkie-fa képes átvenni a fájdalmadat. Ugyanis a fák egy bizonyos fokig egymás fájdalmát is érzékelik.

Esther kétkedve vonta össze a szemöldökét.

– Komolyan. Ha egy fa veszélyben van, jelet tud küldeni, hogy figyelmeztesse a többieket, amelyek felfogják ezt, és reagálnak rá. Szóval ha a selkie-fa kérgét például egy bizonyos fajta rovar fenyegeti, a fa jelet küld, mire a többiek olyan vegyi anyagot bocsátanak ki, ami rovarriasztóként szolgál. Ezért nem őrültség, amit Aura gondolt: a néphitnek van némi tudományos alapja.

Esther Tom árnyékba és együttérzésbe burkolózott arcát tanulmányozta. Tom mindig is ilyen volt: óvatosan fogadta el, amit megosztott vele, alaposan szemügyre vette, mert fontos volt számára, aztán visszaadta, méghozzá valamivel fényesebben, mint amilyen azelőtt volt. Elviselhetetlenül jó hozzá. Még mindig.

Zavarában játékosan oldalba bökte Tomot.

– Ezt miért kaptam? – pillantott rá Tom.

– Semmiért.

Aztán ismét hallgatásba merültek, és némán figyelték az éjszakai eget.

– Apukád mindig is ilyen jó ember volt – szólalt meg Tom egy idő után. – Igaz?

Esther rápillantott.

– Csak arra gondolok, ahogy az a magába zárkózó pasas itt áll, és mindkét karjával átöleli a lánya selkie-fáját – magyarázta Tom. – Mert egyszerűen ilyen: szimplán a kedvességével lágyságot és varázslatot visz mindenbe. Az is milyen már, hogy tízévesen megtanította nekünk, hogyan találjunk perspektívát a csillagokban? – ingatta mosolyogva a fejét Tom.

Az űrklubpólós Jack emléke Esthert is mosolyra késztette. Maga előtt látta, ahogy az apja a csillagvizsgáló felé sétál, ők pedig a nyomában, és az égbolt olyan részeit mutogatja nekik, ahol a legjobban látszanak a csillagképek.

– Még mindig használom, tudod?

– Mit? – fordult felé Esther.

– Az űrklub jelét – felelte Tom. – Amikor nagyon zűrösek a dolgok, eszembe jut, hogy minden homokszemben tízezer galaxis van. Senki, akit ismerek, nem kapta meg ezt a tudást tízévesen – mondta, és Esther szemébe nézett. – Gyerekkoromban gyakran gondoltam arra, hogy Jack állt a legközelebb az apa fogalmához az életemben. – Tom megköszörülte a torkát. – Miért tanította meg nekünk mindezt? A perspektíváról.

– A suliban például zaklattak téged – emlékeztette Esther.

– Igen – Tom ismét rápillantott. – Te meg féltékeny voltál, mert Aura gyorsabban felnőtt, mint te. Emlékszem, teljesen kikeltél magadból, amiért ebben nem tudtál lépést tartani vele. Pontosan olyan akartál lenni, mint ő.

Mindketten elmosolyodtak, de Estherben megroppant valami. A kezébe temette az arcát, és mélyen beszívta a levegőt.

– Ó, Esther… – Tom kinyújtotta a kezét, hogy megnyugtassa. – Annyira sajnálom. Jaj, barátom, annyira sajnálom. Ez a ma este… durva. Én is csak küzdök vele… nem tudom, hogy bírod elviselni.

Esther mellkasában most a Bananarama basszusa dübörgött. Cruel Summer.

A férfira nézett. Megszemlélte a jelmezét, hátrasimított, hintőporral csíkozott haját. Felidézte a meghívó szövegét: …örüljünk együtt annak, hogy emlékezhetünk leányunk, Aura Wilding életére, aki imádta a nyolcvanas évek jelmezeit… elevenítsd meg a kedvencedet!

Eszébe jutott az az este, az első űrklubos találkozójuk után, amikor Jack megpróbálta elfeledtetni vele, hogy Aura tizenkét éves lett, és lassan eltávolodott tőle. Mivel a legjobb barátja volt, Tomot is meghívták a klubba, majd betették Esther imádott Karate kölyök-videókazettáját, és filmnézés közben megettek egy egész tányér zöldséges gyozát, amit Tom anyukája készített. Valahol, az este egy pontján, amikor Tom épp Mr. Miyagit játszotta el, Esther pedig Danielt, a fiú előrehajolt, és megcsókolta. Zárt, lágy ajka finoman az övéhez préselődött: csak pár másodpercig tartott az egész, de mivel ez volt az első csókjuk, maradandó élménnyé vált. Csak az övé volt. És Tomé.

– Mr. Miyagiként jöttél – mondta most, és a nyírfa legmagasabb ágaira bámult, miközben tisztán látta maga előtt a kisfiú Tomot. A lelkesedését az űrklub iránt, a szelíd természetét, a komoly arcát. Érezte, hogyan bizsergett az ajka a csók után. Milyen nedves volt és fura, milyen meleg lett tőle a hasa alja.

– Aurát nem ismertem túl jól – mondta Tom. – De veled nézni a Karate kölyköt a kedvenc élményem volt a nyolcvanas években.

Esther torka elszorult a kétségbeeséstől. Egy évig jó volt azt érezni, hogy mindentől elszakadva sodródik, de ez most egy csapásra elmúlt: a férfi olyan gyönyörűségesen ismerős volt.

– Annyira sajnálom, Tom. Azt, hogy…

– Nincs miért bocsánatot kérned. Vagy ha igen, akkor nekem is van – vágott közbe Tom, és a karjára tette a kezét. – A saját kárunkon tanultuk meg, hogy mit tesz a barátsággal a fekete Sambuca – mondta, és elmosolyodott. – Istenem, már az emlékétől is kiszáradok – tette hozzá, majd enyhe pír jelent meg az arcán. – Mármint az ital emlékétől. Mástól nem.

Esther a szemét forgatta, és megrázta a fejét. A sátorból Paul Kelly To Her Doorjának nyitóakkordjai szűrődtek ki.

Arról a pontról, ahol Tom keze a bőréhez ért, melegség áradt szét a testében. A kézfejére tette a tenyerét, mire Tom elmosolyodott.

– Jól vagy? – kérdezte.

– Igen – még mindig nem engedte el a kezét. Közelebb lépett hozzá, nem törődve a bizonytalan villanással Tom arcán. Megérintette ingének egyik bézsszínű gombját, majd felemelte a fejét, hogy az ajkára tapassza a száját.

– Jézusom, Esther, ne! – hőkölt hátra Tom. – Bocsánat, bocsánat, annyira sajnálom! – hebegte, és a szája elé kapta a kezét.

Esther látta, hogy a fény megcsillant valamin. Egy jegygyűrű.

Valahol a távolban valaki felüvöltött kínjában.

Esthert elöntötte a megaláztatás forrósága. Futásnak eredt, távol akart kerülni Tomtól, a kiáltásaitól, a sátortól, a szüleitől, az életétől.

Addig futott, amíg már nem hallotta Aura lejátszási listáját. Egészen a tengerparton álló csillagvizsgáló kunyhóig, ahol csak a vér zúgott a fülében, csak a szél süvített a gumifák között, és a hullámok csapkodták a partot. De az üvöltés követte őt.

Csak pár szívdobbanás után vette észre, hogy az arca nedves. Ő üvöltött.

6.

A napfény végigfutott az arcán, kicsalogatva őt a felületes alvásból a reggelbe. Kinyitotta a szemét: egy pillanatig azt sem tudta, hol van, de érezte, hogy valamit elfelejtett. Körülnézett.

A gyerekkori szobája. Az ágya. Az előző éjszaka villanásai: Nin hozta haza, ő takargatta be.

Esther visszadőlt a párnára, és az álláig húzta a takarót.

A fák lila és aranyszínű, lágy árnyékai átlengtek a szobán. Az elmúlt egy évben minden reggele ilyen volt: pár másodpercnyi feledés, mielőtt az emlékek újra rátörnének. Aura elment. Ezen a reggelen más is felvillant előtte: felrobbanó üveg, a vér fémes szaga, a halott hattyú merev teste a karjában. Aura mosolygó fotója a tükörgömb fényében. Az anyja, amint énekel, gyászában ragyogva, az apja, ujjai közt a galaxisokkal. A hányás savanyú utóíze. Tom. Az arca, amikor visszautasította őt.

Esther felnyögött, és összefonta a karját a szeme előtt, míg minden el nem némult, és már látni sem látott semmit.

Miután elfutott Tom elől és Aura emlékművétől a kunyhó menedékébe, Esther a kis verandán üldögélve szemlélte az éjszakai égboltot. De hiába, nem volt megfelelő az évszak: a Hattyú csillagkép épp a horizont alatt volt. Mintha Aura ismét mellette volna, és a vállát bökdöste volna a vállával: Mielőtt megszülettél, apu többször elhozott ide… Rámutatott a Hattyúra, és azt mondta, hogy a kishúgom onnan jön, a legfényesebb csillagból. Lecsúszott a hattyú gerincén, egyenesen a Földre, a karjaimba. Amikor aztán hazahoztak a kórházból, bőgtem, és követeltem, hogy küldjenek vissza: mint kiderült, én egy csillagszemű hattyúnak képzeltelek, nem egy fura alakú, ráncos bőrű kis bőgőmasinának.

A kora reggeli órákban Nin megjelent a kunyhónál, a Tina Turner-parókával a kezében, és aggódó arccal. Persze tudta, hová menekült Esther – ha már nem bírta tovább, mindig a kunyhó lett a menedéke. Aura is itt járt azon a napon, amikor utoljára látták, itt volt, és Esthert hívogatta: Eala, Eala!

Nin vele maradt, és együtt nézték a csillagokat, míg a lány készen nem állt az indulásra. Aztán csak forgolódott az ágyban, próbált hátat fordítani az emlékeknek, de csak még jobban beléjük merült. Látja Aura arcát She-Ra hercegnő maszkja mögött, csak a huncut, csillogó szeme villan ki belőle. Fókanővér és hattyúnővér! Séala és Éala! Emeljétek fel a kardotokat és a hangotokat! Sikolyai visszaverődnek a gránitsziklákról, miközben lefelé rohan a kunyhótól a homokban, indákon és kagylókon taposva. Esther szalad, hogy utolérje, üvöltve fut a nővére mögött, mindkettejük kezében arany She-Ra kard.

Esther felült, és lerúgta magáról a takarót. Lecsúsztatta az egyik lábát az ágyról, és a lábujjával megkereste az ágy alatt heverő hattyút. A szíve hevesen kalapált.

– Jól vagy? – suttogta.

A csukott ajtó mögül Nin nevetésének hangja szállt felé, akár egy színes szalag. Esther megrázta magát, hogy észhez térjen, majd kiment a szobából, egyenesen a konyhába.

A tűzhelyen még mindig sercegtek a serpenyők. A levegőben úszó tükörtojás-, pirítós- és kávéillattól megkordult a gyomra.

– Szia, Csillagszem! – köszöntötte Nin az utolsó falat tojásos pirítóssal a szájában.

– Szia, Csillagszem! Nina nayri? – Queenie, aki Nin mellett ülve egy csésze teát kortyolgatott, felvonta a szemöldökét. A kérdés Esther hogylétére vonatkozott.

– Jó reggelt! – válaszolta nekik a lány. – Jól vagyok – nyugtatta meg Queenie-t, mielőtt Ninhez fordult volna. – Köszönöm, hogy haza… – a hangja elhalt, amikor meglátta, hogy rámosolyog valakire a válla fölött. A nyakát libabőr futotta el.

– Vajon a fluxuskondenzátor szórakozik velem? – Az apja hangja. Esther megfordult, mire Jack kitárta a karját. – Vagy tényleg a mi lányunk jött haza?

– Szia, apu! – Esther belesimult az ölelésébe, megbízható, kopott flanelingének érintésébe, az őt körüllengő szantálfaillatba. Kulcscsontjának kemény éle nem engedett az arcának: olyan kevés része volt, amibe beletemetkezhetett volna. Az előző esti jelmezben nem látszott, mennyire megviselte az elmúlt egy év fizikailag is. – Hol van a…

– Mi megyünk – vágott közbe Queenie. – Kettesben hagyunk titeket.

Nin vette a jelzést, elkezdte összepakolni az éjszakai cuccaikat és Queenie kis tálalótálcáit.

– Köszönjük a tegnap estét… És mindent, Queenie. Olyan hálásak vagyunk – fordult felé Jack.

– Szívesen, Jack. Wulika.

– Viszlát, Queenie!

– Kikísérlek titeket – ajánlkozott Esther. Nin tiltakozni akart, de Esther arcára pillantva visszakozott. – Mi történt? – kérdezte, amikor kettesben maradtak a bejárati ajtónál. Esther alig mert ránézni, az inge szélét gyűrögette. Mintha minden szó egyszerre akart volna kiáradni belőle.

– El kell mennem. Nem maradhatok itt, Nin. Te láttad már anyut ma reggel? Addig se képes elszakadni a stúdiótól, hogy velünk reggelizzen? Velem? Egy szót se beszéltem vele, mióta hazajöttem. És apu? Olyan szomorú… és olyan sovány. Bassza meg, olyan sovány!

– Vegyél nagy levegőt! – fogta meg Nin a karját. – Gondolom, még te se nagyon igyekeztél beszélni anyukáddal, ugye?

– Nem – felelte Esther habozva.

– Mindennek megvan a maga ideje – Nin gyengéden megszorította a karját. – Ez nem csak rólad szól. Nem csak neked nehéz, tudod?

– Tudom.

– Oké. Akkor először is, még ma gondoskodom a kocsidról – jelentette ki Nin. – Még mindig nálam van a kulcsod. Felhívom Niftyt, és majd szólok, hogy mikor lesz kész.

Esther válla elernyedt a megkönnyebbüléstől.

– Csodálatos vagy. Köszönöm. A tegnap estét is, és azt is, hogy vigyáztál rám, Nünüke.

Aura legjobb barátnőjének régi beceneve csak úgy kicsúszott a száján.

– Bocsánat – motyogta. – Csak a megszokás.

Nin összeszorította az állkapcsát.

– Már jó régen nem hívott így senki – mondta, és mélyen beszívta a levegőt. Kis szünet után folytatta: – Tudom, hogy amikor elveszítjük azokat, akiket szeretünk, visszatérnek az őseinkhez, a csillagok közé. A szeretet nem tűnik el, magába szívja a föld, a tenger és az ég, minden, ami körülvesz minket, és tovább él. Tudom – mondta. – De még mindig fáj, minden egyes nap, hogy nem lehet itt velünk.

– Jó érzés, hogy beszélhetünk erről – lábadt könnybe Esther szeme. – Hiányzik.

– Figyelj – javasolta Nin kisvártatva –, anya ma ügyeletes, de a tegnap este után nem ártana lazítanunk egy kicsit, úgyhogy később elmegyünk kagylót gyűjteni. Ha túl sok lenne neked, ami itt van, tarts egy kis szünetet, és gyere velünk. A régi idők emlékére.

Esther Aura mellett kuporog, két tinédzser a fehér homokban. Hátuk mögött kék gumifák és tengeri füzek. Az óceán hullámzik, akár egy ékszerész bársonypárnája. Szelíd szellőben, meleg napsütésben ülnek, kezükben kagylósdobozzal, teásüveggel és egy csomag keksszel, és a parton sétáló nőket figyelik.

Nin, Queenie és a család többi tagja a vádlijukig érő sós vízben álldogál, lehajolva, felhajtott nadrágban, és tenyerükkel simogatják az aranymoszat leveleit. Időként megállnak, felvesznek egy-egy gyanútlan barna kagylót, és beledobják egy tiszta, kicsi üvegbe. Otthon a kagylókat majd megtisztítják, és egy Esther és Aura számára ismeretlen szokásrend szerint halomba rakják Queenie kagylóasztalán. Ott ragyognak majd lenyűgöző kékben, zöldben, rózsaszínben, ezüstben és aranyban, a sarki fény színeiben. Mintha belülről világítanának.

– Szívesen – felelte Esther. – Meglátom, mi lesz, ha anyunak végre sikerül megválnia a tetoválópisztolyától. Majd írsz később? – kérdezte, és kinyitotta az ajtót.

– Persze – Nin elindult Queenie kocsija felé, de még visszafordult. – Csillagszem!

– Igen?

– Mondd el neki. Most. Kylarunyát. Add ki magadból. És mesélj.

Esther a két nő után integetett, majd becsukta az ajtót, és nekidőlt.

– Csillagszem! – szólt ki a konyhából Jack. – Kérsz teát?

Esther visszaballagott a konyhába, a gyomra összeszorult az idegességtől. Nem tudta, hogyan legyen itt kettesben az apjával. Hogy folytassa attól a naptól, amikor utoljára látta, amikor elviharzott innét azon a kínzóan csendes délutánon. Hogyan kezdje el kibogozni a csomót, elmondani, amit nem mondtak el egymásnak azóta, hogy Aura hazatért Dániából, majd eltűnt. Arról nem is beszélve, hogy hogyan hozhatná szóba a balesetet és a hattyút.

– Drágám, te reszketsz! – Az apja kihúzott egy széket, Esther pedig leült. Jack a vízforralóhoz lépett, és forró vizet öntött egy teafilterre.

– Szóval, anyu hol van? – kérdezte a lány. Jack nem fordult meg.

– Elment búvárkodni – felelte. – Kora reggel.

Hát persze. Ha Freya nem a stúdióban volt, akkor a tengerben. Ez volt a rögeszméje, amiben a lányai is osztoztak: a mélység utáni vágyakozás. Át akart kelni a hínárfüggönyön, le, ahol víz alatti erdők nőttek, és fókák úszkáltak.

Amikor Jack megfordult, Esther gyorsan elkapta róla a tekintetét. Letette elé a csészét – citromos-gyömbéres tea volt benne –, és leült mellé.

– Nem nagyon láttalak tegnap este. Ninből csak annyit tudtam kiszedni, hogy a kunyhónál kötöttetek ki. Jól vagy?

Esther belekortyolt a teába, és a meleg csésze köré fonta az ujjait.

– Nincs valami erősebb? – kérdezte tréfásan.

– De – felelte Jack, és felállt.

– Apu, csak vicceltem.

– Van whiskym, kökényginem és egy kis forralt borom is. Melyik kell, hogy végre elmondd, hogy vagy? – nézett az apja ezúttal konokul a szemébe.

– Whiskyt kérek.

Jack kivett egy üveget a sütő fölötti szekrényből, és kihúzta belőle a dugót. Löttyintett egy kicsit Esther gőzölgő csészéjébe, majd visszaült, és várakozóan nézett rá.

– Nagyon durva volt hazajönni, apu – sóhajtott fel a lány.

– Megértem, szívem.

– Nem, apu, úgy értem… Bassza meg! – Esther a tenyerébe hajtotta a fejét.

– Vigyázz a szádra, Csillagszem.

– Megöltem egy hattyút. – Esther ismét hátradőlt, elhúzta a haját a homloka elől, és megmutatta Jacknek a sebhelyet.

– Hogy micsoda?

– Queenie megnézett este a buli előtt, jól vagyok. A ligetben történt, a sziklák mellett. Belehajtottam… vagyis ráesett a kocsimra… Kurvára nem tudom, apu.

– Megint káromkodsz, Csillagszem – dünnyögte az apja, miközben a zúzódást bámulta a homlokán. – Mondd el, mi történt.

Esther elmesélte az egész történetet.

– És mi lett a hattyúval? – tudakolta Jack.

– Az ágyam alatt van.

– Tessék?

– El kell temetnem – mondta a lány halkan.

– Azt én is megtehetem.

– El kell temetnem őt, apu… – Esther hangja megbicsaklott, Jack pedig megértően bólintott.

– Oké. Kell egy ásó. Hozok egyet a fészerből.

– Köszönöm. – A lány ismét belekortyolt a teájába.

– A kocsid?

– A szélvédő betört, a motorháztető is. De Nin gondoskodik róla – a whiskytől kezdett feloldódni a görcs az állkapcsában és a szeme körül.

– Akkor itthon maradsz egy darabig.

– Pár napig, igen.

A kandallópárkányon álló óra, amelyet egy dán rokontól kaptak ajándékba, elütötte a negyedet. Az utolsó kongatásnál a hang kicsit megdöccent, ahogy mindig is tette.

– Hogy megy a munka? – kérdezte az apja. – Gondolom, Calliope most dugig van.

– Igen, nagyszerűen. Tele vagyok melóval.

– Büszke vagyok rád, hogy ilyen jól boldogulsz egy vezető pozícióban. Egy ilyen évben, amilyen az idei, bátorság kell hozzá, hogy valaki így elkötelezze magát. Nem lehetett könnyű.

Esther arcát elöntötte a forróság.

– Nos… – mosolyt kényszerített az arcára. – Nagyszerű csapatom van, és ez csak Calliope. Nem a Ritzet vezetem.

– Nem, csak egy műemlék épületben működő helyet, személyzettel és turistákkal.

– Elfogult vagy, apu.

– És boldogan vagyok az – kacsintott a lányára Jack. Mély levegőt vett, majd kissé tétovázva folytatta: – Nem mondtál semmit a tegnap estéről.

Esther kiitta a langyos teát a csésze aljáról.

– Úgy örülök, hogy eljöttél. Sajnálom, hogy ilyen nehéz volt – karolta át Jack.

Ahogy Esther felidézte az apja arcán tükröződő érzelmeket, amikor meglátta őt a tömegben, a szíve fájdalmasan összeszorult. Ráhajtotta a fejét az apja vállára.

– Nem akarod elmondani, hogy vagy ma? – mormolta a hajába Jack.

Esther megmerevedett. Kényszerítette magát, hogy ne reagáljon az apja terápiás hangjára. Nem felejtette el, hogyan üvöltött vele annak idején: Én nem valamelyik páciensed vagyok!.

Az óra ismét ütött egyet. A csend egyre hosszabbra nyúlt.

– Erin keresett tegnap este, nem láttad? – váltott témát végül Jack. A hangja most jóval természetesebben csengett.

– Bár láttam volna – rázta meg a fejét a lány.

– Elmehetnél hozzá, amíg itt vagy.

Esther letette a csészéjét.

– Figyelj, apu – mondta. – Elmegyek kagylót gyűjteni Ninnel és Queenie-vel.

– Csillagszem! – Jack utánanyúlt. – Csak azt akartam mondani… – az arcán kétségbeesés tükröződött. – A hattyú, a baleset… Ez nem jelent semmit, ugye tudod? Nem arról szól, hogy meg kellett volna mentened őt. Tudod, ugye?

Esther végigsimított a mellkasán.

– Ne hidd, hogy mindent tudsz rólam – mondta szipogva.

– De, attól tartok, igen, szívem – mosolyodott el Jack. – Sajnálom.

Esther megtörölte az orrát a kézfejével. Fájt a feje, fáradt volt, és kimerült. Ismét az ajtó felé indult.

– Hé! – Jack mélyen beszívta a levegőt. – Nem kezdhetnénk elölről? Annyira örülök, hogy látlak. Nem kell arról beszélnünk, amiről nem akarsz, de ennünk igenis kell, igaz? Csinálhatok tojást, azzal a csípős szósszal, amit úgy szeretsz.

Az összes felgyülemlett ellenállás, amit a testében hordozott, egy sóhajjal kiáradt Estherből. Kimerülten visszaroskadt a székre.