Eredeti kiadás: Coming Home for Christmas

Copyright © 2023 Carlsen Verlag GmbH

Völckersstraße 14-20, 22765 Hamburg

Stefanie Neeb wird vertreten von der Agentur Brauer.

Borítókép: shutterstock.com © Irtsya; Tatsiana Tsyhanova;

chelovector; LN.Vector pattern; robuart; vertukha

A könyv sem egészében, sem részben nem másolható a jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül. Kivételt képeznek ez alól a könyvkritikáknál és recenzióknál felhasznált rövid idézetek.

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója. A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2024

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Szalay Zsuzsanna © 2024

Felelős szerkesztő: Liska Enikő

Olvasószerkesztő: Dobos Attila

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Nyomdai előkészítés: Magyari-Ésik Zsófia

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-584-615-3

December 16., szombat

Kjell

Lena Sommer. Vagy nem is! Inkább Lisa? Lina? Lea? Basszus, tényleg rossz a névmemóriám!

Segélykérőn lenézek Carlóra, aki kényelmesen szunyókál az ölemben.

– Te sem emlékszel az új lány nevére? – De válaszul csak egy álmos tekintetet és lusta dorombolást kapok, ami nem igazán segít rajtam. Mindegy, akkor egyszerűen csak L. Sommert írok.

Bepötyögöm a betűket, formázom a szöveget és beillesztem a szállodánk logóját. Gyorsan kinyomtatom, és indulok, már amúgy is késésben vagyok. Óvatosan leteszem az öreg macskát a földre, felkapom a nyomtatványt, a kabátomat, a mobiltelefonomat, és lerohanok az előtérbe.

– Elviszem a dzsipet! – szólok oda apunak, aki éppen az újonnan érkezett családot fogadja, és lekapom a kulcsot a tábláról.

– Rendben, de lassan, oké? A hóhelyzet egyre rosszabb.

– Persze! – bólintok, és gyorsan köszöntöm az új vendégeket. – Üdvözöljük önöket a Slott Hotellben!

Ahogy kilépek a bejárati ajtón a hóesésbe, belebotlok valakibe. Tessa az. Hát persze. Valószínűleg cigiszünetet tart.

– Hoppá! – Mosolyogva néz fel rám. – Nem is láttalak!

A keze a mellkasomhoz ér, mintha ez természetes lenne, és úgy tűnik, nem áll szándékában elvenni onnan.

– Bocsi, én sem téged – válaszolom, és eltávolítom az ujjait. – Sietek, később találkozunk!

– Ó, elhozod az új kisegítőt, ugye? Veled mehetek? – Megragadja a karomat, és érzem, hogy azonnal megfeszül a vállam. Már majdnem két hete szakítottunk. Ennek ellenére sosem hagy ki egyetlen alkalmat sem, hogy megérintsen.

– Jobb lenne, ha bemennél a melegbe, lefagynak az ujjaid – válaszolom, felhúzom a sapkámat, és a sötétséget kihasználva a garázsunkba menekülök.

Lars, a leghűségesebb alkalmazottunk épp most végzett a hókotrással, de máris friss réteg borítja a felhajtót. Lerázom magamról a havat, beszállok a dzsipbe, és bekapcsolom a rádiót és a fűtést. Elképesztő, mennyit havazott az elmúlt hetekben. És most ez a hóvihar! Jó, ha tizenöt-húsz méterre el lehet látni. Mégis szeretek vezetni ezen a sötét téli tájon. Imádom az erdőt és a tavakat, úgy érzem, mintha minden kis zugot ismernék.

Vajon hiányozni fog mindez, amikor Stockholmban tanulok majd?

Anyu és apu csalódott arca jelenik meg előttem a semmiből, de megpróbálom elijeszteni a képet azzal, hogy a White Christmast éneklem teli torokból. Elvégre nem ígértem meg nekik, hogy majd átveszem a szállodát. Csak azt, hogy a tanévkezdésig foglalkozom az ideiglenes alkalmazottakkal – ezúttal anélkül, hogy kikezdenék valamelyikkel. Egy ígéret, amit a Tessával történt balhé után tutira be fogok tartani.

Svea

Három hét szabadság. Svédországban!

Valahogy még mindig nem tudom elhinni. Aztán megjelennek alattam a sötétségben Stockholm fényei, meglátom a Stadshuset aranyló tornyát, és a szívem hevesebben kezd verni.

Végre újra láthatom Yvát! Együtt leszünk Vaxholmban. Édesanyám nagynénjének gyönyörű faháza egy szigeten áll, egy szigetcsoport közepén. Újra a tenger mellett leszek. Több liter kakaót iszom majd. Ülök a tűzhely mellett Yvával. Még a szentestét is megünnepeljük. És ami a legjobb: nem kell zongoráznom. Még csak nem is szabad – elvégre kímélnem kell a csuklómat.

Az orvos azt mondta, az lenne a legjobb, ha egy ideig egyáltalán nem látnék zongorát. Hogy enyhítsem a nyomást, amit magamra vettem.

Én? Vagy inkább a szüleim tették rám?, morfondírozok, de rájövök, hogy ez a gondolat lehúz, és inkább elkezdem összepakolni a holmimat. A könyvemet, a mobiltelefonomat, a kispárnámat, az üres müzliszeletpapírokat.

A havazás ellenére a pilóta elképesztően sima leszállást hajt végre, és amint a biztonsági öv jelzése megszűnik, megragadom a táskámat, és a folyosóra préselem magam. Ki akarok szállni. Minél előbb, hogy végre Yvával lehessek.

Útban a csomagkiadó felé előkotrom a mobiltelefonomat a kabátom zsebéből. Több mint tizenkét nem fogadott hívás!

A legtöbb a szüleimtől. Pedig pontosan tudták a repülési időt. Az utolsó Yvától jött, de nem hagyott hangüzenetet, ezért visszahívom.

– Svea? Te vagy az?

El kell fojtanom egy nevetést. Valószínűleg nincs rajta a szemüvege, és nem látja rendesen a kijelzőt.

– Igen, én vagyok, épp most szálltunk le, gyorsan összeszedem a csomagjaimat, aztán jövök.

– Örülök, hogy épségben megérke… – Recseg a vonal. – …itt minden le van zárva, és …még nem értem oda. De… – újabb recsegés.

Várjunk csak, azt mondta, hogy még nincs itt?

Közelebb nyomom a mobiltelefont a fülemhez.

– Yva? Nagyon nehezen értelek.

– Én is csak szaggatottan hallak. De foglaltam neked egy szobát. Stockholmon kívül. Van egy… külön transzfer. A kijáratnál… a neved… csak egy éjszakára. – A recsegés egyre rosszabb lesz, mígnem teljesen megszakad a vonal. Szerencsére a lényeget értettem.

Megállok. A táskám lecsúszik a vállamról, valaki nekem jön, de valahogy képtelen vagyok megmozdulni. Yva nincs itt. Ma este nem faház, hanem egy hotelszoba vár. Pont, mint Tokióban, Lisszabonban, Berlinben… és most már Stockholmban is.

Utálom a szállodai szobákat.

Mivel az akkumulátorom majdnem lemerül, két sikertelen kísérlet után feladom, hogy újra elérjem Yvát, és helyette Nelének küldök egy snapet. Lefilmezem a bőröndömet, amelyet az elsőbbségi poggyásznak köszönhetően éppen a csomagszalagra löknek, mielőtt magam felé irányítom a kamerát, és grimaszolok.

Hókáosz. Yva nincs itt, így szállodába kell mennem – egészítem ki, és azonnal érkezik a válasz.

Egy fotó Neléről az íróasztalánál. Nem sok minden látszik belőle, leszámítva rakoncátlan szőke fürtjeit.

Szegénykém! De cserébe holnap nem kell írnod fizikából. Nélküled tuti elrontom…

Nevetnem kell. Kettes alá alá alára állok fizikából. Nele tudja, hogy amúgy sem lennék nagy segítség. Küldök neki egy mosoly emojit és egy szívecskét. Az, hogy még nem veszítettem el őt barátként, kisebbfajta csoda, tekintve, milyen gyakran vagyok távol. Híres szülők. Ilyenkor szinte kérdés nélkül utánad dobják a felmentéseket az órák alól.

Elteszem a mobilomat, és megszabadítom a bőröndömet körbe-körbetekergéstől. Amint átlépek a tolóajtón, a hőmérséklet jelentősen csökken. Szorosabban a nyakam köré tekerem a sálamat, és keresni kezdem a szállodai transzfert. Látom, hogy a sofőrök táblákat tartanak fel. Sheraton. Hilton. Best City Hotel. Sajnos azt nem értettem, hogy Yva hol foglalt nekem szobát.

Hirtelen megakad a tekintetem egy táblán. Sommer. A nevem! A cetli kissé rongyosnak tűnik, de a Sommer azért még jól felismerhető. Megkönnyebbülten integetek a cetlit a kezében tartó férfinak, de amikor felnéz, és észrevesz engem, a bőröndöm fogantyúja majdnem kicsúszik a kezemből.

Ő lenne a sofőröm?

A fickó legfeljebb a húszas évei elején járhat, és… és tényleg bármi lehetne. Rocksztár. Influenszer. Modell…

Nyelek egyet, és továbbra is csak bámulom őt, ahogy felém sétál. Elég magas, farmert visel, kopott kabátot és fekete gyapjúsapkát, amely alól szőke tincsek kandikálnak ki. A szeme szinte világít, valószínűleg kék. De ami a legjobban tetszik benne, az a sugárzó mosolya.

– Hi! – Már majdnem odaér hozzám. Mit állok itt lecövekelve, mint egy hülye liba? – You are… ööö… Miss Sommer?

– Igen, helló! – válaszolom, és próbálom kordában tartani a légzésemet.

– I’m Kjell. Välkommen till Sverige. Welcome in Sweden.

– Tack så mycket!{1}

Kék. A szeme kék, és egy pillanatra megpihen rajtam, mintha meglepődne, mielőtt mosolyogva a kezét nyújtja. Kábulatomban majdnem utána nyúlok, de aztán még épp időben kapcsolok, hogy csak a bőröndömet kéri.

Útban az autó felé elmeséli, milyen kalandos útviszonyok uralkodnak, és hogy örül, hogy időben ideért. Nem értem, miért tér vissza az angol nyelvre. Igazából a legtöbben azt mondják, tipikus svéd lánynak tűnök.

– Here we are!{2} – Egy dzsip fényei villannak fel, amikor megnyomja a kulcsot, és a csomagtartó fedele felcsapódik.

Egy szálloda emblémáját látom az autó oldalán, de nincs időm közelebbről megnézni, mert Kjell már nyitja is nekem az ajtót, és beszállok.

Vajon hány éves lehet? A belső világítás halvány fényében még fiatalabbnak tűnik. A sapkája most a műszerfalon hever, és a haja eléggé kócos. Még világosabb, mint gondoltam. Oldalt rövidre van vágva, csak a frufruja hullik egy kicsit az arcába.

Amikor beindítja a motort, a rádió automatikusan bekapcsol. Teljes hangerőn szól a White Christmas, én pedig önkéntelenül felnyögök.

– Ó, sorry! – Kjell félénk vigyorral megszakítja a kapcsolatot a mobiltelefonja és a rádió között.

Nekem is vigyorognom kell. Oké, eléggé különleges a zenei ízlése!

– We are glad to have you here – mondja egy idő után. – We absolutely need people.{3}

Emberekre van szükségük? Hogy érti ezt? Nem megy jól a szállodának? Remélem, nem egy lepukkant kóceráj!

Nem tudom, mit mondjak, ezért kicsit mélyebbre bújok az ülésbe, és figyelem, ahogy az ablaktörlők megtisztítják a szélvédőt. Időnként megkockáztatok egy-egy lopott pillantást a vezetőülés felé. Kjell még profilból is remekül néz ki. És az ajkai is fantasztikusak. Keskenyek, de pontosan olyan formájúak, amilyet annyira szeretek. Mintha állandóan mosolyogna.

Kellemes meleg van az autóban. Sötétség borít be minket, és hirtelen rájövök, mennyire fáradt vagyok. Kjell a munkaerőhiányról, az ideiglenes alkalmazottakról beszél. Próbálok figyelni, de folyton ásítanom kell. Amikor megkérdezi, hogy nem bánom-e, hogy a karácsonyt nem otthon töltöm, belül forgatom a szemem. Miket mesélt Yva a szálloda személyzetének? Az egész élettörténetemet?

– Igazából nem nagyon szoktunk ünnepelni – válaszolom, visszatérve a svéd nyelvre. – A szüleim zenészek. És az ünnepek alatt mindig turnéznak. Ezért… nekem nem jelent olyan sokat. – Ismét nagyot ásítok, így nem hallom Kjell válaszát. Annyit még látok, hogy meglepődik a jó svédemen, de egyszerűen nem tudok tovább küzdeni a fáradtság ellen, és lehunyom a szemem.

Homályos képek jelennek meg a fejemben. Látom az ujjaimat a billentyűkön. Ahogy hirtelen megfeszülnek, majd megállnak. Mama aggódó tekintetét. A kérdő arcokat a közönségben.

A képek eltűnnek és újra megjelennek.

Most egy másik kezet látok. Valaki felém nyújtja. Valaki fekete sapkában. És egy káprázatos mosollyal.

– Lena?… Lisa? Lea?

– Svea – válaszolom, és némi időbe telik, mire összeszedem magam. A szálloda kocsijában vagyok! Kjell pedig az utasoldal felőli ajtóban áll. – Bocsánat, biztos elaludtam. – Gyorsan felülök. – Tokió, Lisszabon, majd Berlin. Az elmúlt egy hétben mást se csináltunk, csak utaztunk, plusz az időeltolódás… – A srác homlokráncolása megállásra késztet. Valószínűleg csak zagyválok itt összevissza. A lábaim teljesen elzsibbadtak és bizseregnek, ahogy kiszállok a dzsipből.

Nem hiszek a szememnek.

Egy mesésen szép vidéki szálloda emelkedik ki előttem a sötétségből. A Slott Hotell felirat díszeleg arany betűkkel a bejárat fölött, amelyhez magas fenyőkkel szegélyezett, keskeny ösvény vezet. Fényfüzérek lógnak mindenfelé, a fákon, a sárgára festett redőnyökön, a nyeregtetőt díszítő girlandon – még a körülöttem szállingózó hópelyhek is szikráznak a szálloda fényeinek ragyogásában.

– Úgy látom, tetszik. – Kjell keze megérinti a vállamat, épp csak futólag, mégis bizsergető melegség árad szét bennem.

– Igen, ez… gyönyörű.

Megpördülök. Erdő mindenütt, hófödte fák. Hogy kötöttem ki itt?

Amíg Kjell kipakolja a bőröndömet, lopva a mobilomra pillantok, és számolgatok. 17:45-kor szálltam le. Most 19:40 van. Ez azt jelenti, hogy több mint egy órát utaztunk?

Yva azt mondta, hogy a szálloda épp csak a városon kívül van. Kellemetlen érzésem támad. Kjellre nézek, a dzsipre, majd vissza a szállodára.

Az előbb Lénának szólított. Hirtelen átfut az agyamon egy gondolat, amitől teljesen felébredek: lehet, hogy rossz helyen vagyok? Ez azt is megmagyarázná, miért lepődött meg azon, hogy beszélek svédül… Ó, istenem, talán rossz transzferre szálltam fel? És ha igen… vajon Lena Sommer még mindig ott vár a repülőtéren?

– Gyere! Mielőtt még teljesen behavazódnánk, menjünk be, jó? – Kjell rám mosolyog, és tudom, hogy mondanom kellene valamit. Hogy meg kellene kérdeznem tőle, ez tényleg az én szállodám-e. De nem tudom megtenni. Annyira varázslatos itt minden. Én pedig túlságosan kimerült vagyok.

Az előtérben próbálom leplezni a lelkesedésemet, de úgy érzem magam, mintha egy mesefilmbe csöppentem volna. A berendezés pontosan az én ízlésemnek megfelelő. Sötét fa, meleg színekkel kombinálva. Nagy csillárok, amelyekből aranyló fény árad. Ez határozottan nem egy koszos, lepukkant kóceráj! Minden olyan tiszta, hogy sáros cipőben nem is merek végigmenni a szőnyegen. Ostoba módon a lépteim nyikorognak a padlódeszkákon, és feltűnést keltenek.

A recepciós férfi felnéz, és azonnal barátságos mosollyal közelít felénk. Egy mosoly, amit azonnal felismerek. Kjell apja?

Ujjaim idegesen markolják a táskám pántját.

Teljes mértékben biztos vagyok benne, hogy most kiderül, nem is én vagyok az, akire számítanak. De a férfi szívélyesen üdvözöl a Slott Hotellben.

– I am Jerik. Great to have you here.

– Thank you – válaszolom, és meg kell köszörülnöm a torkomat.

– Apu, folytathatod svédül is. Remekül beszéli. De… – mosolyog rám –, jobb lesz, ha megmutatom neked a szobádat, rendben? Nehogy megint elaludj nekem.

Nem tehetek mást, bólintok.

– Nagyszerű, hogy beszélsz svédül – mondja Kjell apja, és rám mosolyog. – Ez nagyban megkönnyíti a dolgunkat. Minden mást majd holnap elintézünk. Egyelőre rendezkedj be nyugodtan, és érezd magad otthon.

Berendezkedni? Hiszen csak egy éjszakát maradok. Mostanra már teljesen biztos vagyok benne: itt valami félreértés történt! Annyi keresnivalóm van itt, mint egy jávorszarvasnak a sivatagban.

De amikor Kjell a lépcső felé mutat, a bőröndöm pedig már a kezében van, a lábaim maguktól követik őt, én pedig búcsút intek a józan eszemnek.

Holnap. Holnap majd mindent tisztázok. Kifizetem a szobát. Aztán eltűnök.

Kjell

Szóval Svea. Pedig biztos voltam benne, hogy L-lel kezdődik a neve…

Hallom a lépteit mögöttem, és felé fordulok.

– Még egy lépcső, és már itt is vagyunk. – Újra észreveszem, milyen csinos. Svea olyan, amit anyu klasszikus szépségnek nevez. Valahogy előkelőnek tűnik, még akkor is, ha fáradt és nem visel sminket. Szőke haja lófarokba van kötve, csak néhány szál keretezi az arcát, de nem sikerül elterelnie a figyelmet a kék szeméről. Ám ami a legjobban lenyűgöz benne, az a törékenysége. Nem különösebben vékony vagy ilyesmi. Azt hiszem, a törékenység az arckifejezésében rejlik. Amikor rám néz, legszívesebben megölelném. Mint korábban a hotel előtt. Szerencsére képes voltam uralkodni magamon.

– A szobád itt van balra – mondom, csak hogy mondjak valamit. Amióta apu köszöntötte, még visszafogottabb, mint a kocsiban. És még most is csak bólogat.

Az ajtajánál előhúzom a zsebemből a chipkártyát, és röviden elmagyarázom, hogyan működik a zárrendszer.

Svea belép a szobába, én betolom a bőröndjét, de az ajtóban maradok.

– Nem túl nagy – mentegetőzöm. – De van erkélyed. És látni a napfelkeltét.

– Nagyon tetszik a szoba – mondja, és a mosolyából látom, hogy tényleg így van. Amikor tetszik neki valami, felcsillan a szeme, de tényleg! Mint korábban, amikor megérkeztünk, és meglátta a szállodát. Igazából furcsa, mennyire lenyűgözte. Hiszen biztosan jól megnézte a honlapunkat a jelentkezéskor.

– Hát akkor… – Ellököm magam az ajtókerettől. – Mindjárt eszünk. Ha gondolod…

– Nem, köszönöm. Csak aludni szeretnék. De… – Rám pillant, nekem pedig hülye módon tényleg az ajtókeretbe kell kapaszkodnom. Elképesztő, milyen hatással van rám ez a lány!

– Köszönöm, Kjell. Azt is, hogy elhoztál.

– Örömmel tettem. A többit majd holnap megbeszéljük. Aludj jól!

{1} – Kjell vagyok. Üdvözöllek Svédroszágban! (Először svédül, majd angolul.)

– Köszönöm szépen!

{2} Itt is vagyunk.

{3} Örülünk, hogy itt vagy. Nagy szükségünk van emberekre.