BÁNSZEGI KATALIN

ALGÉRIA

A BIZTONSÁG FOGSÁGÁBAN

Ad Librum

Budapest, 2022

ALGÉRIA

ELŐSZÓ

ALGÍR

ÚTON

TIPÁZA

KBOR ER ROUMIA

ALGÍR

A M’ZAB-VÖLGY

GHARDAÏA

BENI-IZGEN

OUARGLA

ÚTKÖZBEN

TOUGGOURT

ÚTON

EL OUED

ÚTKÖZBEN

BISKRA

SIDI OKBA

ISMÉT BISKRA

ÚTKÖZBEN

TÍMGÁD

BATNA

ÚTKÖZBEN

CONSTANTINE

GUELMA

ÚTKÖZBEN

ANNABA/HIPPO REGIUS

ALGÍR

Történelem dióhéjban

Ajánlott irodalom

Színes képek

„Abban talán nem vagyok biztos,

hogy mi érdekel valójában,

de hogy mi nem érdekel,

abban egészen biztos vagyok.”

Albert Camus: Közöny

(Gyergyai Albert fordítása. Camus Mondovi városában, Algériában született)

ELŐSZÓ

Bölcs mondás az imént Camus-től idézett, és nagyjából igaz. Mert az ember szelektál. A rostán kihullik a selejtje, ami meg megmarad, azzal érdemes csak foglalkozni. És mi az, ami megmarad? A lehetőség. Mert hiába érdekel valami, ha nem lehet megvalósítani. Hiába vonzanak a feltárt évezredek, hogy elbeszéljék a történeti korok mindennapjait, ha nem hozzáférhetők. Hiába érdekelnek az épen maradt vagy éppen csodásan helyreállított műemlékek, ha a megközelítésük lehetetlen. Vagy éppen csak igen problémás. És hosszú ideig ez volt a helyzet Algériával is, ami Afrika legnagyobb állama, hozzávetőlegesen huszonötször nagyobb, mint kis hazánk, a háromnegyed része sivatag, viszont van 1200 kilométer hosszú tengerpartja. Meg 41,5 millió lakosa (2017-es adat). De mindez sokáig megközelíthetetlen volt. Mert igaz, hogy a történelem nagy viharai elmúltak a fejük felől, de a nehezen kezelhető belviszonyok azért megmaradtak. Törzsi villongások, ellenséges csoportok harcai, vallási túlkapások, hatalmi súrlódások, elégedetlen szegények, hatalomra igyekvő tehetősek, mohók és szerények, mind-mind nehezítették az ország idegenforgalmát. Amikor a Szaharában túszul ejtettek egy francia csoportot, majd az elkövetők, amikor nem kapták meg értük a kért váltságdíjat, brutális módon kivégezték annak tagjait, ez hosszú időre elriasztotta Algériától a külföldi látogatókat. Egyesek ugyan megpróbálták ezt úgy magyarázni, hogy a sokáig húzódó algériai–francia ellentét következménye volt ez az akció, ámde a többi fehér ember sem volt biztos abban, hogy Algériában, az utcán, elhiszik neki, hogy nem francia. Így hát hosszú ideig Algéria az utazási tiltólistán szerepelt, mígnem az ottani vezetők rájöttek, hogy szükségük lenne a turisták pénzére. Ezért a turisztikai miniszter és társai, elkezdték járni Európát, hogy hírét vigyék: Algériában helyreállt a közbiztonság. Eljöttek Magyarországra is, és algériai kormánypénzen meghívták az idegenforgalommal foglalkozó vezetőket, mintegy negyven-ötven főt, hogy jöjjenek, és tapasztalják meg, rizikó nélkül eladhatják utasaiknak Algériát. A kezdeményezés, itt-ott némi mélyrepüléssel, de azért jól sikerült. A hírek tulajdonképpen igazat mondtak. Biztonságos utcák, kulturált szállodák, tökéletes ellátás és számtalan látnivaló, amikre bizton fellelhető a hazai kereslet. Az is tovább könnyítette a dolgot, hogy megindultak a menetrend szerinti légi járatok Budapest és Algír között. Így kezdtek a magyar utazási szakemberek vállalkozni arra, hogy az érdeklődők körében pénzzé tegyék Algériát, és így felcsillant az én szemem is: menjek Algériába! Mert a hely egyébként már régóta érdekelt. Maga volt számomra a regény, amit az írói fantázia úgy adott elő mint valóságot. Vagy a leírt világ valóban maga volt a valóság? És a történetek az idegenlégióról szóltak, szavakban megformálva a bátor hősöket, megrajzolva az elviselhetetlen környezetet, a kétes erkölcsű bűnözőket, ecsetelve a bajtársiasságot, a kitartást, a becsületet. „Nem kis munka lesz átcipelni az Atlaszon, vélte Rézfejű. Estig futottunk az autóval, és messziről feltűnt Colomb Bechar. Itt van a légió hírhedt Compagnie-Discipline-je. A büntető század pokoli erődítménye. Meg kellett kockáztatnunk, hogy áthaladjunk Colomb Becharon.” „Elsősorban Oranba menj, ahol a Fort St. Therèse-ben megtudhatod, hogy az első vagy a második századnál van-e, szóval Bell Abbesben vagy Saidában”. És így tovább, és így tovább haladva Rejtő Jenő Vissza a pokolba! című művének halhatatlan sorain, amelyek elvezetnek egy ismeretlen, talán nem is létező világba, Algériába, ahol a nagyvárosok eleganciájának visszfénye a Szahara, amely homokból alkot ismeretlen világot.

Így kerültem hát Algériába, hogy Rejtő Jenő és az idegenlégió után nyomozzak, és felderítsem a mai Algériát.

Kellemes az utazás a repülővel, ami kényelmes, és aminek az útja elviselhetően rövid. Alattunk vonul el Európa a maga hegyeivel, völgyeivel, és máris itt a tenger, ami kék vizén alaposan megrakott teherhajókat hordoz, majd egy személyszállító óriás tűnik fel, amint a Földközi-tenger partjait kóstolgatja, és apró, talán halászhajók, amint zsákmányra várva állnak egyhelyben. A távolban azután ködbe vonulnak a magaslatok, a víz túlpartján meg házak tűnnek elő, és egy kicsit zötyögősen máris lan-lan-lan-landolunk. Megérkeztünk a Houari Bumedien repülőtérre, Algírba. A pilóta arab nyelven elköszön, mondván abrakadabra iszipiszimiszi, majd megismétli ugyanezt franciául, most már érthetően, „au revoir”, és ezzel utunkra bocsát.

ALGÍR

És már az első lépésnél kiviláglik, hogy itt a piac és a pénz az úr. Egy kis hölgy megmutatja, hogy hol van a szemmel is jól látható kijárat, és várja a baksist. A kijáratnál egy férfi megmutatja, hogy merre van a két lépésre lévő zebra, mármint a gyalogos átkelőhely, és tartja a markát. És jön a helyi ciceroném, Muhammed, akinek nem is kell tartania a markát, hiszen neki így is, úgy is jár a pénz. Egyelőre viszonossági alapon, mert rábeszél, hogy ne a hivatalos pénzváltónál váltsak pénzt, hanem nála. És azon kívül, hogy ez számomra is kényelmesebb, még jobban is járok. A hivatalos árfolyamon ugyanis 1 euro 13,5 algériai dinárral (DZD) egyenlő, ő pedig 15-tel váltja. Ő tudja, hogy ebből mi a haszna, viszont az enyém az kézzelfogható. Így indulunk hát útnak Djamillal, a sofőrrel és Algír város rettenetes forgalmi dugójával. Mondjuk, ez most jól jön nekem, mert alaposabban szemügyre tudom venni ezt az afrikai várost. Pálmák szegélyezik a sztrádát, és kócos fejük lustán hajladozik a mögöttük kéklő tenger felől fújó langyos szélben. Ez Afrika! Ragyogva tűz a nap, és szikrázó fénnyel von be mindent. Ez is Afrika! A világ harmadik legnagyobb mecsetje épül a túloldalon, ahol egyelőre csak a hatalmas minaret hasábja foglalja el a láthatárt, ez is Afrika! A helyi közlekedést biztosító autóbuszt csak a kosz és a rozsda tartja össze, és még ez is Afrika, de ezzel azután vége is van. Mert ahogyan egyre beljebb haladunk, úgy tetszik elő, hogy itt bizony a franciák alaposan átformálták a várost. Méghozzá a saját arcukra. Mert elhagyva a külvárosi toronyházakat minden olyan, mintha Párizsban lennénk. Elegáns, három-négyemeletes lakóházak a szokásos franciaablakokkal, kovácsoltvas erkélyekkel, amelyek amúgy a szemnek szépek, még annak ellenére is, hogy a többségük már régen tatarozásra szorul. Csak ez nem Afrika! És egymást követik az árkádok, a loggiasorok, a szépen kimunkált rácsok, az utcán a szökőkutak, a tereken a szobrok, az úton a zebrák és a közlekedési lámpák, csak a fejkendős asszonyok hatnak furcsán. Mintha ők lennének itt az idegenek, és nem a környezet lenne hozzájuk nem passzoló. A házak színe fehér, az árkádok lába halványsárga, és szemre szép, ahogyan széles homlokzatukkal állják a tenger felől fújó szél csapásait, csak nekem ez nem Afrika! Ez a 19. század vége, és III. Napóleon kora. Kár! Úgy tűnik, hogy át kell értékelnem az elvárásaimat, újra kell élnem az álmaimat, hogy azért mégis megtaláljam itt azt, amiért jöttem. És ilyen franciás a főpolgármesteri hivatal, meg a Parlament épülete is, csak a lakóházak erkélyén száradó színes ruhák mutatják, hogy nem a francia fővárosban vagyunk. A másik oldalon a tenger azért old valamit ezen a hangulaton, amint hátán ringatva a hajókat nyit távlatot a világra. Mert például, mondja Muhammed, innen tizenöt óra alatt máris Marseille-ben lehetünk. Egyébként is innen a hajók zöme Franciaországba megy. És mindjárt mi is elindulunk, noha nem a francia kikötők egyikébe, de az itteni tengerpartra. Tiszta mediterrán hangulat. Fehéren csillogó házak, kéken fodrozódó, a láthatárig húzódó víz, és jókedvű, kedves emberek. Egyesével, családostul, párosával, egyik jobb fotótéma, mint a másik. „Ez igen! Ez már Afrika!” – venném elő a gépemet, de Muhammed óva int. Itt csak akkor fényképezhetek embert, ha az illető, mármint a fényképezendő alany, ehhez hozzájárul. Nem is mormogom meg a dolgot, hisz érthető. Én sem szeretném, ha otthon az idegenek gépében lennék folyvást benne. Van, aki készségesen áll modellt, van, aki tiltakozik, de mégis gyűlnek a képek. Különösen a gyerekképek, mivel minden szülő szeret eldicsekedni a csemetéjével. A hátteret pedig az ottomán időkből (16. század) származó erőd naptól megvilágított, élénk sárga tömbje zárja le. Régóta világítótoronyként használják, mivel hosszan benyúlik a tengerbe. De a léte, az történelmi korokat idéz. 1516 volt ugyanis az az év, amikor Arudzs és fivére, Hizr Reisz a vörös szakállukról Barbarossának nevezett férfiak, seregükkel együtt elkezdték megszállni Algériát. És akkor, és itt, ők alapították meg a török birodalomhoz tartozó Algíri Kormányzóságot. A város fekvése még ma is ingerlően hathat azok számára, akik szeretik a jó kikötőket, a biztos réveket, a szabad hajózást és a szabadkereskedelmet. Csak ma már a nemzetközi jog szab határt a hódítási elképzeléseknek. Mert ma alighanem ugyanúgy folyik a gyarmatosítás, mint régen, csak lényegesen rafináltabb eszközökkel, és más érv alatt. Régen ugyanis nyílt sisakkal vették fel a harcot azok, akik gazdasági előnyökre, mások feletti hatalomra vágytak, ma azonban pókháló-finomságú szövétnekekkel kell megbirkóznia annak, aki tisztán akar látni. Viszont most és itt sokáig lehet gyönyörködni a part szépségében, az onnan nyíló panorámában, de leginkább a város hegynek szaladó látványában. Mert Algír házsorai ugyan francia módi szerint szegik el a partot, de a hegyoldalban, a Szahel-dombok hátán lévő óváros a 16–17. században a virágkorát élő város termékeként épült. Ott van a Kasbah, ami még a berber hagyományokat őrzi. Innen lentről, mint a helyi Rózsadomb, kínálja magát a nézőnek, és jó lenne közelebb menni hozzá, de az számomra csak a jövő napok programja, az ott magasodó Notre Dame d’Afrique katedrálissal együtt. Most azonban csak itt állunk a parton, és várunk. Nem tudom, ugyan mire? Kis idő múlva kiderül, és itt válik valósággá a főcím; „a biztonság fogságában”, mert most és itt a rendőrségre kell várni. Mert itt engem őrizni fognak. És most éppen illemre tanítani. Ugyanis az történik, hogy amikor a hátunk mögött lévő rendőrkapitánysággal kokettálok, lefogják a kezemet. Arrafelé tilos fotózni! De kár! Hiszen arra húzódik a Kasbah! És ahogyan próbálom mégis lencsevégre kapni a várost, már jön is a patrul, és szép szóval közli, hogy sem az épületet, sem a rendőröket nem szabad fényképezni. Rendben! Tudomásul vettem. De amire még mindig várni kell, az a rendőrautó. Ennek a felvezetése nélkül ugyanis nem szabad továbbmennünk. És a későbbiekben kiderül, hogy demonstratívan most annyira vigyáznak a külföldiek biztonságára, hogy sem köpni, sem nyelni nem szabad rendőri felügyelet nélkül. Mert a cél az, hogy mindenki vigye haza a hírt: ide lehet jönni, mert itt semmi baj sem történhet a látogatóval. Várunk tehát, csak várunk, telik a drága idő, csak telik, mire végre megérkezik a rendőrautó. Megvizsgálják az úti okmányomat, valamit beszélnek Muhammeddel, aki lelkesen bólogat, és máris mehetünk tovább, a felvezető rendőrautó nyomában. Egy bazár jelenik meg az autó üvegén túl, lefényképezem a galábiás, néha fezt viselő férfiakat, meg a csadoros nőket, majd ismét a tengerpart házsorai következnek, amiket a búcsúzó nap most már csak félig világít meg. A mellékutcák itt a zsidó negyedet alkotják, mondja Muhammed, ámbár ezek az épületek is ugyanolyanok, mint a többi. Ezeket is a franciák építették. Így szemre tehát teljesen mindegy, hogy kik laknak benne. Gondolom, Muhammed annak demonstrálására hívta fel rá a figyelmemet, hogy vigyem a hírt, itt mindenki, minden vallás gyakorlója szabadon élhet. Most viszont jól jön a rendőri felvezetés, mert a dugóban, ha nekünk nem is, de a rendőrautónak azért adnak helyet. És hozzá lehetnek szokva a rendőrökhöz, mert nem veszik rossz néven a dolgot. Félreállnak, és még integetnek is a felvezető autó mögötti kocsiban ülőknek. Lehet, hogy az idegeneket megillető vendégjog az oka? Vagy talán azt gondolják, hogy valaki állami nagyság utazik így át a városon? Mindenesetre egy fehér galábiás, fehér szakállas úr, talán egy mollah, de mindenesetre egy tiszteletreméltó férfiú is integet nekem kedves mosollyal az arcán, amikor mégis kénytelenek vagyunk megállni a tömegben. Pedig! Én szemmel láthatólag CSAK egy nő vagyok! Értékelem is a gesztusát, és így egy ideig egymásnak integetünk, emelve a nemzetközi összhangot. Továbbhaladva egy nagyvilági, mutatós pálmákkal szegélyezett téren egy lovas szobrot kerülünk meg. A szobor a jobbját magasra tartva mutat az ég felé. Ő Abd el-Káder (Abdelkader) al-Dzsazáirí, Algéria nemzeti hőse. Méltán! Nagy tudós volt, nagy költő és még nagyobb politikus. Mászkarában, az Orán melletti katonai táborban született 1808. szeptember 6-án. Apja a szufi rend tagja volt (nagy vonalakban: a szufi rend az iszlám egyik ága, ahol ezoterikus úton próbálnak Isten közelébe jutni. Legismertebbek a kerengő dervisek, akik az állandó forgás okozta kábulatban vélik megtalálni Allahot), és családfáját egyenesen Mohamed prófétáig vezette vissza. Ebben a szellemben nevelte a fiát is, akivel 1825-ben megtették a mekkai zarándokutat. Alighogy hazaértek 1830-ban, máris jöttek a franciák, hogy elfoglalják Algériát. Természetesen ez a legtöbb itteni törzs nemtetszését váltotta ki, tehát lázadtak, és mozgalmukat Abdelkader fogta össze 1832-ben. Olyan eredményesen vezette a harcot, hogy a franciák kénytelenek voltak az 1837. május 30-án kötött tafnai egyezményben elismerni őt Algéria kormányzójának. Persze francia fennhatóság alatt. A híveinek azonban ez nem volt elég, tovább szervezkedtek a franciák ellen, ő pedig kénytelen volt Marokkóba menekülni. Ott viszont a marokkói szultán aggódott amiatt, hogy a népszerű vezér veszélyt jelent majd az ő hatalmára nézvést, ezért 1847-ben egyszerűen áttolta őt a határon. Persze a franciák sem voltak restek, és még azon év december 22-én elfogták. Öt évet ült börtönben, mire III. Napóleon 1852. októberében szabadon nem engedte. Még évi százezer frank nyugdíjat is biztosított a számára. (Az utódai közül néhányan évekig ebből éltek.) 1855-ben azután Abdelkader Damaszkuszba ment, ahol az üldözött keresztények védelmére kelt, ezért megkapta a francia becsületrend nagykeresztjét. Nagy ember volt hát ő, nagy tudós, költő, politikus, akinek szobra most itt a téren idézi fel a hősi időket.

Továbbmenve elhaladunk a kikötő kapujánál, ahol a fényképezésre készülő kezemet ismételten Muhammed fogja le. Itt sem szabad fotózni! Lehet, hogy a kapu mögötti vizet megülő hajók a haditengerészethez tartoznak? Pedig maga a kapu nagyon szép. Azután jön az egyetem, amit meg azért nem tudok lefotózni, mert igen hamar túlhaladunk rajta, és rövidesen már csak a naplementének integethetek. Talán azt szabad lesz lefényképeznem! Az étteremmel, fotó szempontjából, már nem is kísérletezem, hiszen az tele van vendégekkel, és talán hiába is bizonygatnám, hogy én csak az asztali kínálatot akarom megörökíteni, Muhammed biztosan keresztben lenyelne. Így marad csak a szöveg. A teríték kulturált, a kiszolgálás tökéletes, az ízek kitűnők. Kicsit arab, kicsit nemzetközi. „Bon appetit!” – üdvözöl a séf, és sorban nyitogatja felém a melegítő tálak fedelét. Kuszkusz és krumpli, sült padlizsán és csirke, rizs és hal, és ha kérem, akkor a csirkét és a halat frissen sütik ki ott, a sor végén. Kiegészítőnek meg itt a sokféle zöldség. Ha azután jólesett az étel, akkor itt van a jó algériai söröcske – helyett – a friss ásványvíz. Mert igaz ugyan, hogy Algéria a francia betelepítések óta bortermő vidék, de azért a muzulmán asztalnál szeszesitalt nem szolgálnak fel.

És ezzel már vége is van az első napnak, irány hát az ágy! A puha párnák közül, a selyemkönnyű takaró alól azután jól látni a plafonra szerelt nyilat, ami megmutatja, hogy ha Allahhoz akarnék imádkozni, akkor azt abba az irányba, Mekka felé tegyem meg. Ezt hívják kiblának. És ugyan lenne egy-két keresetlen szavam a nagy halhatatlanhoz, de tudom, hogy sajnos mi nem beszélünk egy nyelvet. Ő nyilván arabul tud, én meg csak mondogatom a magamét, és nézegetem ezt a kiblát, egy elképzelt párbeszédet folytatva vele. Elsősorban megígérem, hogy tisztelni fogom őt, és igyekszem itt az ő szokásait betartani, és biztos, ami biztos, szerencsét kérek tőle erre az időre, amit itt töltök az ő birodalmában. De választ sem várva lassan álomra csukódik a szemem.

A másnapi program a programváltozás. A mára rendelt légi járatot valamiért törölték a menetrendből. Ghardaïa helyett tehát ma elmegyünk a nyugati partra, szól hozzám rábeszélőleg Muhammed, és nekem ez így is megfelel. Csak a végére emiatt ne maradjon ki semmi! A napot a reggelivel kezdem, amivel kapcsolatban muszáj megemlítenem a fantasztikus croissant-t, meg a hihetetlen finom bagettet. És ezt okkal teszem. A múlt hónapban ugyanis Franciaországban jártam, és ott ezeknek csak az árnyékával találkoztam. Igaz, hogy felpanaszolták, azért nincs jó croissant-juk, mert kevés a tehén, így kevés a vaj is, de hogy a bagettek miért hasonlítanak inkább egy meggyötört lepényre, arra már nem kaptam tőlük magyarázatot. Itt viszont minden friss és ropogós, és talán nem is kell több reggelire, mint hozzá egy kis vaj, dzsem és a meleg tejecske a csuporban. Viszont ez a nap is a biztonság örve alatt kezdődik. Már egy ideje mindenki készen áll, az autó motorját már többször begyújtották, majd leállították, de indulni még nem lehet. A rendőrség valahol beakadt a forgalomba. Meg kell várni őket! Mit tehetünk? Várunk. Pontos felmérésem szerint az utca hossza oda és vissza százhúsz lépés, de ha bekanyarodok a pékig, akkor százötven, és ha ezt megszorzom nyolcvannal, akkor már meg is van a mai napra rendelt testmozgásom. De végre megérkezik a rendőrségi kombi. Hárman ülnek benne. Ketten elől, az egyikük vezet, a másikuk figyel, hátul meg a harmadik, akinek a kibővített ülése mögött egy munkaasztal kapott helyet számítógéppel. Ezzel kommunikálhat, ha arra éppen szüksége van. Ismét elő a papírok, ellenőrzés, ki kicsoda, és mit akar, és Muhammed türelmesen vázolja a napirendet, és végre elindulhatunk.

ÚTON

Kifelé haladunk a fővárosból a négy nyomsávos úton, aminek az egyik oldalát jó ideig a tenger kíséri. A másik oldalon meg sűrűsödnek a homokszínű falvak. Kis idő múlva azonban le-lemaradozunk, és egy személyautó áll be közénk és a rendőrautó közé. Megállunk, a másik kocsi sofőrje kiszáll, valamit átnyújt Djamilnak, az én sofőrömnek, majd továbbhalad. Ellentétben velünk. Minket ugyanis nyakon csíp a felvezető autóból kipattanó rendőr. Pontosabban szólva Djamilt veszi kézbe, és szemmel láthatólag ténylegesen is ezt szeretné tenni, legszívesebben a nyaka táján. Hogy képzeli, hogy csak úgy megáll! Ki engedte meg, hogy idegennek stoppoljon? Mit képzel? Itt csak akkor tehet valamit, ha ők, mármint a rendőrök ezt megengedik! Húsz méter a követési távolság! Annál távolabb nem haladhat! És egyáltalán! Mi van, ha terroristák állítják meg? Ha elviszik túsznak az utast? És mondja, mondja a magáét a rendőr igencsak fennhangon, és szemmel láthatólag komolyan is gondolja a dolgot. Egyáltalán ki volt ez, és mit akart? „A sógorom volt” – szabadkozik elgyengült hangon Djamil. És mit akart? „A lakáskulcsomat adta vissza, amit tegnap este nála hagytam” – feleli a megszeppent, tényben bűnös honpolgár. Elindulunk aztán tovább, és szegény Djamil még mindig csak hápog. Gondolom a saját kocsijában, mérgében, a rendőr is. Mert, ecseteli a történteket Muhammed, csöppet sem rózsás a helyzet. Terrorizmus és túszszedés még mindig előfordulhat az országban, és elég gyakoriak a merényletek. Például 2014-ben Hervé Gourdel francia túravezetőt szeptember 21-én rabolták el Tizi-Uzuban, és az Algériai Kalifátus Katonái névre hallgató csoport azt a nyilatkozatot tette, hogy amennyiben Franciaország nem állítja le azonnal a légicsapásokat az Iszlám Állam ellen, akkor Hervé Gourdelt kivégzik. A franciák azonban elképzelhetetlennek tartották a dolgot. Egyrészt azt, hogy ezt a terroristák komolyan gondolják, másrészt azt is, hogy emiatt hagyják majd szabadon garázdálkodni az Iszlám Államot. A csoport viszont tartotta a szavát, és a túravezetőt 24 óra múlva lefejezték. „Véres üzenet a francia kormány számára” – ez volt az erről felvett videóüzenet címe. Az már nem segített szegény halotton, hogy az akció szervezőjét december 22-én kivégezte a helyi katonaság. Az ilyesmiknek a kivédésére kell tehát ez a szoros rendőri védelem. Mert sok munkával sikerült elérnie Algéria vezetőinek, hogy javuljon az ország nemzetközi imázsa, hogy meginduljon az idegenforgalom, és az elért eredményeket könnyelműen nem szabad kockára tenni. Ezért minden területi egység határában meg kell várni a rendőri egység cseréjét, mivel a saját hatáskörükön kívülre nem mehetnek a rendfenntartók sem. Így azután meg kell állnunk minden város, megye, akármi szélénél, hogy megvárjuk a váltást. És megérkezik az új kocsi az új személyzettel, akik újfent, meg újfent ellenőrzik az utasokat, a papírokat, a kocsit, az útirányt, és akkor az élre állva vezetnek minket tovább. És hogy Muhammednek meg ennek az intézkedésnek igaza lehet, arra bizonyíték az aktuális konzuli tájékoztatás is, amelyben hosszú sorban olvasható azoknak az algériai helyeknek a listája, amelyek a terrorfenyegetettség, a lázadások és gerillaharcok miatt veszélyesnek minősülnek. „Oda ne menj!” – int a hatóság. És akkor a közelmúlt politikai zavargásai még nincsenek is benne! Átnézve a körülményeket, tulajdonképpen csak pár nagyváros rendőrileg biztosított területe az, ahol aggály nélkül lehet lenni. Persze azért itt is az a tapasztalatom, mint sok más helyen a nagyvilágban, hogy a napi hírek elrettentő soraiból a helyszínen sokszor semmit sem lehet észlelni. És ha a helyi lakosokkal beszélsz a témáról, felemlítve a CNN és mások híreit, akkor csak néznek rád értetlenül. Hogy mit mondasz? Miről van szó? De azért itt most mégis nagy a felelőssége a rendfenntartóknak, hogy a nehezen fellendített idegenforgalmat, annak biztonságát meg is tudják tartani. Közben nyugati irányban egyre távolodunk Algírtól. Már csak pár apartman integet utánunk, meg a köztes tereket betöltő, dús lombú zöld, azután kisebb települések következnek némi szántófölddel, olajfa- és narancsligetekkel, meg szőlőültetvénnyel, a túloldalon pedig ott van a tenger. A tenger, a tenger, a tenger, aminek a távolba vesző kék hullámait nem lehet nem szeretni. A szőlőültetvényeknél azonban felmerül bennem a kérdés; készül-e bor ezen a muszlim területen? Készül, szól Muhammed, de nem helyi fogyasztásra. Majd Algírban megkeressük azt az üzletet, ahol lehet palackozott borokat kapni, ha éppen azt szeretnék vinni haza ajándékba. Azt szeretnék! Teszem meg a nyilatkozatomat, eltitkolva a tényt, hogy ha ízlik, akkor lehet, hogy azt én magam fogom otthon meginni. Leginkább a vörös változatban. A római korban, kezdődik a magyarázat, került be ide a bor és a hús fogyasztása. Azután jöttek az arabok, akik nem ettek disznóhúst, és nem fogyasztottak alkoholt. A franciák bejövetele hozta meg azután a bor és a szőlő reneszánszát. Abban az időben ugyancsak közszeretetnek örvendett a jó bor, leginkább mint jövedelmező exportcikk, „francia bor” név alatt. De inni, ha egyáltalán, csak mértékletesen ittak, és isznak ma is Mohamed követői. Viszont a kormány ismét felfedezte a borban rejlő pénzbevételi lehetőséget, ezért szorgalmazza manapság a szőlőültetést. És miután minden föld magántulajdonban van, így a termelők érdeke is, hogy az jól jövedelmezzen. Vagy úgy, hogy saját maguk művelik meg, vagy úgy, hogy bérbe adják, mint például ezeket a telkeket, amelyek mellett most haladunk el. Itt, a fóliasátrak alatt azonban nem szőlő van, hanem ezekben paprika és paradicsom terem. Méghozzá olyan kiemelkedő eredménnyel, hogy számos magyar cég is itt bérel földet erre a célra. És alighanem a termék minősége is kiemelkedő, ha érdemes ezért a magyaroknak átkelni a tengeren.

Haladunk tovább, és az út mellett szőlő- és datolyaárusok sorakoznak, és feléled bennem a remény, hogy fogom én még itt látni Afrikát! És mutatja is magát pár pálma, meg előtalálja magát néhány cakkos tetejű, idevaló építmény, de a várakozásom, legalábbis egyelőre, hiábavalónak bizonyul. Mert az úti cél most Tipáza.

TIPÁZA

Történt egyszer, hogy Algírban, egy bárban múlatta az idejét több férfi, akik a földvásárlásról beszélgettek. Francia telepesek lévén az újonnan kapott földekről vitatkoztak, mondván, a kormány olyan földeket juttat nekik, amelyek hasznavehetetlenek. Csak kő és kő és kő van bennük. „Én például Tipázánál vettem egy földet – száll be a beszélgetésbe az egyik ember – és amikor fel akartam szántani, mit találtam? Egy csomó követ. És amit szép szántónak véltem, az csak csupa-csupa kőből áll. Ócska, régi kövek, oszlopok, falak maradványai, mit kezdjek hát velük? Ott sem vetni sem aratni nem lehet.” Az egyik beszélgetőtársat azonban érdekelte a dolog, és másnap kiment erre a földre terepszemlét tartani. Állítólag ő volt Stéphane Gsell professzor, a régi római romok szerelmese. El is ment a mondott helyre, mert mit lehessen tudni, és mit tesz isten? A telekre jutván felfedezte, hogy a lesajnált kövek bizony az emberi kultúra, a régmúlt értékes hordozói. Életkoruk több ezer év, kivitelezésük tökéletes, és számosságuk okán össze lehet belőlük állítani a helyi történelmet. Az ő munkássága nyomán tárták fel azután Tipázát, az ősi várost. A várost, amelyet az i. e. 5. században a föníciaiak alapítottak, és amely tengerparti fekvése okán egy nagy gát kiépítését követően a rómaivá lett provincia legfontosabb kikötőjévé vált. I. sz. 39-ben, Claudius császár idején aztán két kilométer hosszú fallal körül is vették, municípiumi rangot kapott, és lett ez a Tipanzium egy virágzó kikötőváros. Egy fontos katonai kolónia, ami fénykorát a 2. században élte. Ekkor húszezer volt a lakosainak a száma. És a falak között rövidesen megjelent a kereszténység, és az egyházfő, Sándor püspök alatt, a III. században, Tipáza püspöki székhellyé nőtte ki magát. De ennek a püspöknek nem volt könnyű dolga. Kénytelen volt harcot folytatni a kereszténység tiszta tanainak a megvédésére az ariánusok és a donatisták ellen. Hogy mit tettek ők, amivel veszélyeztették a tanokat? A történetben tulajdonképpen Arius pap volt a bűnös. Ő kezdte a harcot akkor, amikor szépen felfelé ívelő keresztény papi karrierje megakadt. Történt ez mégpedig akkor, amikor nem ő, hanem Sándor lett az egyházfő. Erre Arius, sértett hiúsága okán, az élére állt a különböző szektáknak, és lelkesen harcolt a bevett keresztény tanok ellen. Így adódott azután, hogy 381-ben, a konstantinápolyi zsinat eretnekké nyilvánította az arianizmust, mondván, ők nem ismerik el Jézus isteni voltát, és tagadják a Szentháromságot. És ez így volt igaz. A donatisták pedig, a magukat „a szegények és tiszta szívűek egyházának” mondó másik szakadár eretnek mozgalom hívei meg a rabszolgaság ellen emelték fel a szavukat. Felkelést szítottak, és lázadásokat szerveztek az adóslevelek megsemmisítése érdekében. Sándor püspök azonban felvette a kesztyűt, harcolt ellenük, de mindhiába. Mert az igazság az, hogy az új vallás, a kereszténység, csak részben hódította meg az eretnek, pogány múlt hagyományait folytató lakosokat. Ezért történhetett meg azután a monda szerint az, hogy amikor egy kislány úgy döntött, hogy felhagy a bálványimádással, és a kígyó bálványát ezen okból a tengerbe dobta, akkor halálra kövezték. A vértanúhalált halt kislányt azután Szent Szelszela néven temették el a kikötő feletti keleti dombon, ahová később egy bazilikát építettek. A történelem kerekei azonban Tipáza felett is tovább forogtak, és így történt, hogy 430-ban a vandálok foglalták el. Ekkor a lakosság nagy része elmenekült. 484-ben meg Hunerich, a vandál király küldött ide egy ariánus püspököt a helyi hívők nyakára, felszólítva a lakosságot, szakítsanak a katolikus egyházzal. Ennek következtében a maradék keresztények is rohanvást elindultak Spanyolországba. A maradóknak azután levágták a karját, és kitépték a nyelvét. De hihetetlen dolog történt! Akiknek kitépték a nyelvét, mégpedig azon okból, hogy tovább ne tudják hirdetni az igét, azok ezt követően is tudtak beszélni. Ezért, és nem ok nélkül, mint csodát emlegették a keresztény világban Tipázát, és ezt a történést. De a végeredmény végül is az lett, hogy Tipáza elnéptelenedett, és több mint ezer évig csak egy jelentéktelen kis halászfalucska volt, ahol még az arabok sem telepedtek le. 1857 volt azután az az év, amikor a franciák ismét felfedezték az akkor berberek lakta Tipáza előnyeit, és újból várost alapítottak ezen a helyen. Ennek a történésnek volt azután az eredménye ama fenti, bárban történt beszélgetés, aminek kapcsán Gsell professzor felfedezte a város alatt meghúzódó múltat. És szorgalmasan dolgozott azon, hogy a világ elé tárja azokat az értékeket, amelyeket az akkori Algéria már maga alá temetett. Publikálta az itt talált régiségeket, és majd tíz évig (1902–1911) tartó munka során megalkotta Algéria régészeti atlaszát.

A városnak egyébként ma körülbelül százezer lakosa van, akik többnyire földművelésből élnek. Na meg persze halászatból, hiszen hosszan húzódik itt a Földközi-tenger, jó partokat adva a városnak. A francia jelenlét tehát azzal az előnnyel járt, hogy felfedezték a romokat, és elkezdték azokat kiásni, és meg is találták szinte az egész eltelt ókori történelem keresztmetszetét. Romok a föníciai időkből, romok a római korból, romok a bizánci ittlét idejéből, és nem utolsósorban romok a kereszténység korából. És hogy mindez az összemberiség számára is értéket képvisel, azt honorálta az UNESCO, amikor 2002-ben felvette Tipázát a világörökségek listájára.

Tipáza mai képe

Mivel is kezdtem az előbb? Hogy csalódnom kell, mert én Afrikára vágytam? Hát ideérve a régészeti területre meg kell hogy állapítsam, nem jártam rosszul a cserével. Sőt! Kifejezetten jól jártam. A kellemes éghajlat, a ragyogóan fénylő kék ég, a dúsan zöldellő növényzet és az agyagsárgán soroló romok határozottan jó közérzetet adnak. Mert itt az élő múlt fogad, ami azért nem túlzás, mert ezek a romok sokkal épebben maradtak meg, mint amiket Európában látni. Ráadásul ott ezek be vannak építve egy-egy város múzeumi negyedébe, itt meg teljes egészükben uralják az ezer évvel ezelőtt elfoglalt helyet. Az ódon környezetet nem zavarja a tömeg, a közlekedés és a modern kori építészet. Tulajdonképpen nem is gondoltam, hogy itt ennyi mindent fogok találni! Az első mindjárt egy amfiteátrum, ami az 1–5. század közötti időben épülhetett. Kisebb, mint az otthoni, az óbudai, de valahogyan barátságosabb. Talán a színe teszi. A napsütötte sárga. És ennek itt van még egy érdekessége, figyelmeztet Muhammed. Ezeket az amfiteátrumokat ugyanis, mondja, mindenhol szárazföldi mutatványokra szánták. Gladiátorok harcoltak benne, keresztényeket vetettek az oroszlánok elé, esetleg artisták szórakoztatták a közönséget, de EZT! ITT! kifejezetten vízi bemutatók céljára építették. Persze adja magát a közeli tenger, ahonnan 2-3 méternyi vízzel árasztották el a porondot, amiben hajócsatákat lehetett vívni a nézők nagy örömére. Csobogott a porondon a víz, és az ennek hátán forgolódó hajók jólesően verték fel a hullámpermetet a nézők átizzadt arcába, akik voltak vagy háromezren. Jópofa látvány lehetett! Azzal már nem akarom lelombozni a jóembert, hogy otthon, az óbudai amfiteátrum, ugyanezt tudta. Csak ott a Duna vize töltötte meg esetenként a porondot. Továbbmenve azután rövidesen rá lehet lelni Tipázára, az ókori nagyvárosra, az észak–dél irányú, meglehetősen széles főútjával, a Decumanus Maximusszal, amelyet 1949-ben 200 méter hosszúságban tártak fel.

A főút, amely levezet a partra

Két oldalán egykoron a jómódú polgárok építették fel házaikat, amelyeknek a maradványaiból még ma is el lehet képzelni az akkori városképet. Ezt keresztezi azután a nyugat–kelet irányú út, felrajzolva a városszerkezetet a további párhuzamos utcák sorával. És nem is kell hozzá nagy fantázia, hogy életet tudjunk lehelni ezekbe a romokba, hiszen ma is úgy épülnek a lakott helyek, hogy a várható forgalom számára kiépítik az utakat, és ezek mellé telepednek az emberek. Itt is így történt. Megépítették a főutakat, amelyek mentén valaha fedett árkádsor húzódott üzletekkel, raktárakkal, felettük pedig laktak a boltosok. És fújta a szél a vitorlákat, és kikötöttek a hajók, és elkezdték kirakodni az árukat. Az egyik fűszereket hozott Indiából, a másik porcelánt, selymet Kínából, a harmadik pedig utasokat. És zajlott az élet, és keveredtek a színek és az illatok, és a sokszínű körkép lassan kezdett részekre bomlani. Az utasok elszállásolást nyertek a fogadókban, az árukat pedig kocsikra rakva szállították a boltosok, ki-ki a maga raktárába. De fürgén kellett dolgozni, mert mindjárt itt is volt a következő karaván. Csak ez most nem a tengeren át, hanem szárazföldön érkezett. Tevehátat terhelt az elefántcsont, a szőrme, a krokodilbőr, és a fekete árusok elkeveredtek a sápadt bőrűekkel, hogy azután áruért pénzt kapjanak, amiből feltölthették saját készletüket, hogy hazatérve bonyolítsák tovább az áruforgalmat, és ellássák a kívánt termékekkel Afrika, Európa és Ázsia népeit. Itt helyben pedig a boltosok feltöltötték az üzleti készleteket, és kitették a pultra mindazt a finomságot, luxuscikket, amelyekre Tipáza lakói áhítoztak. És ennek az elgondolásához sem kell nagy képzelőerő, mivel a kikötőbe vezető út még ma is a tengerpartra visz, és a kőből faragott bolti pultok még ma is használhatók lennének, ha nem halt volna ki innen évszázadok óta a vállalkozó szellem. Ezen a két főúton bonyolódott hát a forgalom, a találkozásuknál pedig illőképpen adóztak az isteneknek. Ott épült ugyanis a római korban egy templom, valami egészen csodálatos oszlopfőkkel. Ezek most a földön húzzák meg magukat szerényen. Pedig méltán dicsekedhetnének faragóik művészi tehetségével! A kétezer éves levelek még ma is úgy borzolódnak rajtuk, mintha szellő futkározna közöttük. Selyemgobelin-minőség, kőből megfaragva! Ezekkel szemben pedig egy pogány kori szentély romjai húzódnak meg a védőtető alatt. Itt talán még az állatáldozatok számára készült az oltár. A hatalmas kváderkövekből pedig kikövetkeztethető, hogy ezek milyen méretes épületek lehettek. Tekintélyes alapterületük sejteti, hogy bennük nemcsak a helyi lakosság áldozott az isteneknek, hanem az átvonuló kereskedő sereg is itt rótta le háláját a jól sikerült tranzakciókért.

A város egyébként eredetileg a tenger felé néző három dombra épült. Alighanem nem véletlenül. Elsősorban azok kiváló védelmi pontot jelenthettek, másodsorban pedig fenséges lehetett onnan a kilátás a végtelen vízre. A legfontosabb templomokat is oda építették. A keleti dombon a már említett Szent Szelszela-bazilika romjai találhatók, a nyugatin pedig a Nagy bazilikáé és a Sándor-bazilikáé. Sajnos mára már csak az alaprajzuk ismerhető fel, mivel évszázadokon át építőanyagként hordták el innen a köveket a környék házaihoz.

De térjünk vissza a partra, ahol a főutak két oldalát dúsan termő olajfák szegélyezik, törzsük mögött sejtetve a valaha ott húzódó lakónegyedeket. Szinte kézzelfogható a távlat, amit az egymás mellé, mögé épült házak töltöttek be, amiket ma már csak a képzelet hoz vissza, mivel a legtöbb helyen már az alapfalak sincsenek meg. De a még ma is stabil útkikövezés nem szorul a képzeletre. Az tapasztalati tény. A kőbe vésődött keréknyomok bizonyítják is a rajtuk valaha lebonyolított forgalmat. És hogy ezek a kétsávos utak ilyen jó állapotban maradtak meg, az azt bizonyítja, hogy építőik hosszú távra terveztek, és az elképzelésük jól bevált. Mert még ma is ezeken a köveken járnak a látogatók. Azok, akik közben elgyönyörködhetnek egy mai fafaragó tevékenységében. Egy ősz szakállú mester az elhalt, de még álló fák törzsébe faragja bele fantasztikus alkotásait.

Így készül a fából a szobor

Nem akarom megsérteni a feltárt történelem nagyságát, de ezek a most alkotott művek méltán vehetik fel a versenyt a több ezer évvel ezelőttiek mesterségbeli tudásával. De éppúgy, mint ahogyan a korinthoszi oszlopfők faragását sem lehet hazavinni, úgy ezek a fatörzsek is itt maradnak a talán nem is annyira távoli jövő, de mégis az utókor számára. Viszont a szememet és a lábamat a tengerhez vezető út vonzza. Az oszlopokkal taglalt lejtő vége ugyanis egyenesen belefut a tenger kristálytiszta vizébe. Én még ilyen kéket az életben nem láttam! Ilyet nem tud kikeverni a palettáján egy festő sem! Ezt a természet adja! Valami varázslat, ahogyan azután ez a kékség, a láthatár szélén, belefut az égbe. Ezen a vízen hajózott hát sok náció tengerésze, de honnan volt a városnak ivóvize? A hegyi forrásokból. Még látni is a csatornákat, amelyekben frissen csobogott le az édesvíz a szökőkutakba meg a konyhákba. És ideépült Hortensius Gaudentius, egy korabeli gazdag polgár háza is, aminek a mozaikpadlója még ma is állja az idők viharát. Igaz, hogy itt ritka a fagy, ami megrongálhatná az apró köveket, de akkor is kész csoda, hogy így hagyják szabadon. És ennek ellenére ilyen épen maradt fenn. Egy kocka nem hiányzik belőle! Kétezer év viszontagságaival állták a versenyt ezek a virágmintákból, hullámvonalakból álló padlatok. És itt van a kút, ahová megérkezett a hegyi forrás vize, és itt vannak a faragott oszlopok, amelyek valaha a tetőt tartották, amelynek az árnyékából lehetett gyönyörködni a Földközi-tenger látványában. De úgy tűnik, hogy a természet is szereti ezt a helyet, mert a halott környezetet fantasztikus kaktuszok teszik élővé. Mégpedig olyanok, amiket ide nem telepítettek. Ezek maguknak választották ezt a helyet, hogy zöldelljenek, virágozzanak, és nem utolsósorban szúrjanak, mint ahogyan arról most tapasztalást nyerhetek.

Egy halszószüzem maradványaihoz vezet fel a következő lépcsősor. Még a medencék és a hatalmas tárolóedény is, talán háromszáz liternyi befogadóképességgel, aránylag épségben mutatja meg magát. És az itteni halszósz igen híres volt. Az ínyencek és a gazdagok asztalára abban az időben csakis és kizárólag a tipázai garum kerülhetett. Az pedig úgy készült, hogy a medencéket megtöltötték illatos füvekkel, erre kerültek azután a feldarabolt halak, ezt megsózták, befűszerezték, és így rétegelték őket egymásra. Amikor pedig az egész összeért, akkor a felszínre feljött a halszósz, amit lefejtettek a tároló edényekbe, hogy onnan kerüljenek azután a konyhákba. Alighanem a receptje ma már más, de a halszósz még mindig kedvelt kísérője a keleti konyhának. Vietnámban volt szerencsém először találkozni vele. Feltálalták az ebédhez, és nagyon finom volt. Odaadták a vacsorához, és még mindig nagyon ízlett, egészen addig, amíg meg nem mutatták, hogy hol és hogyan készül. Először is a kerek csónakokban összegyűjtik az apró halakat, és kiterítik őket a napra száradni, azután az egészet, szőröstül-bőröstül, belegyömöszölik a hordókba, ahol azok nem eléggé elegáns, de mégis találó megfogalmazással, elkezdenek rohadni. Amikor pedig hely keletkezik a hordókban, akkor utántöltik. A végeredményt csapolják azután le az étkezéshez. A továbbiakban azonban nem nekem! Iszonyú bűz terjengett az egész környéken. A végítélet rothadásszaga! Valahányszor elém tették később a halszószt az asztalra, erre a bűzre és a hordóban egyben rothadó halakra asszociáltam. Kösz, most nem kérem! Hárítom el még ma is magamtól.

A bazilika

A domboldalra érve azután jó rálátás nyílik a valahai városra. Ott a tenger, most éppen kiköt egy csónak, körülötte meg erősen szabdalt sziklapartok húzódnak, a fölötte lévő lapályon pedig ott állnak a valahai villák maradványai. Jól felismerhetők a helyiségek, az oszlopsorok, az utcák. Szinte élővé válik az egész, amit körös-körül festőivé tesz az erdők sűrű zöldje. Érdemes is kicsit leülni itt az árnyékba, ahol a másik oldalon egy újabb bazilika várja, hogy továbbhaladjunk. Ez a 4. században épült, és ez az első olyan, amelyet Jeruzsálem felé tájolva, keletre néző apszissal építettek. Szemben meg még áll pár boltív torzója, amint négy hajlatával alkotja az építmény végét. Középen pedig ismét itt a fantasztikus mozaikpadló, rajta jól követhetően a faragott oszlopok rendje. Ha jól számolom, három hajós bazilika volt ez fénykorában. Nagy lehetett ez a város, ha ide ennyi templom kellett, de alighanem jöttek ide zarándokok is. Leginkább a püspök tiszteletére. Olyan lehetett, mint amikor ma valaki ellátogat a Vatikánba. És ennek az itteni Vatikánnak a lába szinte belelógott a kristálytisztán átlátszó vízbe. (De jó lenne megfürödni benne! Azt ugyan nem lehet, de azért belekóstolok. Irtó hideg. A szó szoros értelmében lehűti a vállalkozó kedvemet.) Újabb dombhajlat, és rajta egy kettős szarkofág áll, alighanem része a római kori temetőnek, majd a város legszélső helye, Sándor püspök kis bazilikája következik. Valóban kicsi. Viszont tökéletesen kör alakú. Sokan ugyan nem férhettek el benne, de ha valóban a püspökhöz köthető, akkor ez a magántemploma lehetett. Talán szeretett ide, a város szélére elvonulni, ahol magányosan fordulhatott az Úrhoz.