Borítószöveg

„Még soha semmi jó nem származott abból, ha egy fehér ember vádló ujja rámutatott egy négerre.”

A Virginiában élő Mamó a környék egyetlen képzett bábája. Számtalan gyereket segített a világra, nemcsak feketéket, de szegény fehér gazdálkodók gyermekeit is. Amikor Mamót hamis váddal bebörtönzik, az unokáját, Grace-t, akit addig ő nevelt, északra küldik nagyravágyó Hattie nénikéjéhez. Hattie megtagadta „nemkívánatos” déli gyökereit, és cudarul bánik a kislánnyal. Amikor Grace bajba kerül, és teherbe esik, Hattie súlyos döntést hoz, és örökbe adja az újszülött kislányt...

A sudár termetű LoLo gyönyörű és intelligens. A férje rajongva szereti, és két csodálatos gyerekük van, LoLo élete mégis tele van fájdalommal, veszteséggel és titkokkal. És amikor ezekre a titkokra kezd fény derülni, minden veszélybe kerül...

Rae egy népszerű tévéműsor producereként dolgozik, és merő rohanás az élete. Tizenévesen tudta meg, hogy örökbe fogadták, de az első sokk után hamar napirendre tért a dolog fölött. Ám most, hogy hamarosan ő maga is anya lesz, minden átértékelődik benne, és szeretne utánajárni a múltjának...

Erőteljes, mély szeretettel elbeszélt, gyönyörű regény három nő generációs traumákkal terhelt sorsáról és a gyógyulás reményéről.

Grace... értette a vér erejét. Rubelle Mamó gondoskodott róla – kedvtelésből és praktikus okokból is gyakran megnézette vele. Ő már csak tudta, hogy az unokájának elhívása van – tisztán és világosan tárult elé a látásban, amikor egyik délután a karmazsinbogyót húzkodta ki a földből a folyóparti erdő mélyén, ahová azért vonult el, hogy élelmet gyűjtsön, nyugalmat találjon, és áldozzon a szellemeknek: az anyjának és nagyanyjának. Abban a látásban Grace apró, törékeny, mégis erős kezei gyengéden csavargatták-húzkodták egy kisbaba fejét, mihelyt kibukkant anyja öléből. A mozdulatoktól, ahogy Grace ujjai az újszülött gyapjas fején siklottak, Mamó szíve gyorsabban vert. Saját bizsergő ujjbegyeiben, tulajdon tenyerén érezte unokája boldogságát. Térdre rogyott, gallyak és kavicsok nyomódtak szoknyája tömött vásznába; megcsókolta és az arcára szorította azokat az energiától lüktető, meleg tenyereket. Szeretet áradt belőlük. Grace vitte tovább az Adams asszonyok hagyományát. Mamó szellemei nem hazudtak. Mutasd meg neki a vért, sustorogták a széllel, a levelek közt átszüremlő fénysugarakkal. Mutasd meg neki, amit máris tud.

Fordította

Babits Péter

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Denene Millner: One Blood

Forge Book, New York, 2023

Első kiadás

Copyright © 2023 by Denene Millner

Magyar kiadás © Libri Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Babits Péter, 2023

Minden jog fenntartva

Borítóterv by Ellie Game © HarperCollinsPublishers Ltd 2023

Borítókép © Shutterstock.com

Szerzőfotó © Erskine Isaac for Ivisionphoto

ISBN 978-963-604-434-3

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

E mű kitalált történet. A benne szereplő nevek, karakterek, helyszínek és események mind a szerző képzeletének teremtményei.

Szülőanyámnak, aki annyira szeretett, hogy örökbe adott.

És édesanyámnak, aki rám talált, felnevelt,

és egész lényével szeretett.

Szerencsés vagyok.

A vér

A vér, ami átáramlik az ereimen, az agyamon, a szívemen.

A vér a legnagyobb alkotórész a kirakóban, ami én vagyok. Csakis én.

Fel sem foghatom, mennyi vér.

Az a vér, amely az ereimben áramlott, amikor először vettem lélegzetet. Amikor először jelentem meg, mutatkoztam az enyéim előtt ezen a világon.

Fel sem foghatom, mennyi vér.

Az a vér, amely csupán egy fodor, apró hullám, egyetlen kávéskanálnyi a vér tengerében.

A sok-sok gallonnyi örökség.

A létezés nagy testében, amelyben mindenki kis fodra, apró hulláma és kávéskanala áramlik.

Mígnem a milliónyi család mind eggyé válik.

Fel sem foghatom, mennyi vér.

Mily kevés.

Pedig kis kávéskanalamban ott a világ.

Vérem visszafolyik Szomáliába és Etiópiába, vissza száz meg száz évre.

Vérem visszafolyik a rabszolgasorba hajtott ősökhöz.

Vérem átfolyik mindenen, mindenkin.

Emberek kapcsolódnak és találnak újra egymásra.

Vér áramlik és keveredik.

És tudjuk, hogy mind egyek vagyunk.

Hát ilyen ez a gyönyörű vér.

A vér.

Nemzedékek vére talál utat az ereinkbe.

Aranyló vér.

Ez a sok vér.

Csorogva elér hozzád.

A kis teáskanálnyi.

A létezés testében.

MARI CHILES: A vér

GRACE
KÖNYVE
1965–1969

1

Grace nem borzadt a vértől. Rubelle Mamó korán hozzászoktatta, már kiskorában, mielőtt még engedte volna egyetlen unokájának, a tanítványának, hogy az első szülésénél a tűzhelynél álljon – még mielőtt Grace combján először csorgott volna le a vér. Most az is megjött, vérzése sötétvörös csíkot rajzolt a lábszárára és a bokájára, lecsepegett a sűrű, termékeny virginiai földre, ahol megvetette a lábát, miközben a szárítókötél csipeszeiért ágaskodott. Grace felemelte a fejét, és egyetlen pillanatra elámult rajta, azután bevonult a reterátra, és csipeszekből meg foszlott zsákvászonból egészségügyi betétet fabrikált, ahogy Rubelle Mamó mutatta. Éppannyira természetes és utálatos, mint az üzekedő disznók, gondolta.

Hanem a legjobb barátnője, Cheryl másként látta ezt a dolgot. A két szemét kisírta, mikor megjött a vérzése. Nem bajlódott azzal senki – sem a mamája, sem a nővére, sem a nénikéje –, hogy felvilágosítsa arról, amit sehogy sem kerülhetett el. Őrizgették, mint valami nagy titkot, amit Cherylnek nincs joga tudni. A kis bolond a világból is kifutott volna, amikor meglátta a vértócsát maga alatt, és ráeszmélt, hogy az ő pumpumjából eredt – feldöntötte a padot, lebotorkált a rozoga iskolai lépcsőn, és csak rohant, neki a Harley legelőjének, közben visított és süvöltött, mint a szúrt disznó, nyomában a fiúk nevetésével és a tanítónő, Garvey kisasszony sikolyaival.

Grace azonban értette a vér erejét.  Rubelle Mamó gondoskodott róla – kedvtelésből és praktikus okokból is gyakran megnézette vele. Ő már csak tudta, hogy az unokájának elhívása van – tisztán és világosan tárult elé a látásban, amikor egyik délután a karmazsinbogyót húzkodta ki a földből a folyóparti erdő mélyén, ahová azért vonult el, hogy élelmet gyűjtsön, nyugalmat találjon, és áldozzon a szellemeknek: az anyjának és nagyanyjának. Abban a látásban Grace apró, törékeny, mégis erős kezei gyengéden csavargatták-húzkodták egy kisbaba fejét, mihelyt kibukkant anyja öléből. A mozdulatoktól, ahogy Grace ujjai az újszülött gyapjas fején siklottak, Mamó szíve gyorsabban vert. Saját bizsergő ujjbegyeiben, tulajdon tenyerén érezte unokája boldogságát. Térdre rogyott, gallyak és kavicsok nyomódtak szoknyája tömött vásznába; megcsókolta és az arcára szorította azokat az energiától lüktető, meleg tenyereket. Szeretet áradt belőlük. Grace vitte tovább az Adams asszonyok hagyományát. Mamó szellemei nem hazudtak. Mutasd meg neki a vért, sustorogták a széllel, a levelek közt átszüremlő fénysugarakkal. Mutasd meg neki, amit máris tud.

Mamó konyharuhát húzott elő a köténye mellrészéből, ebbe csomagolta a gyökereket, a leveleket és a kis szárakon lógó apró bogyókat, azután a botjára görnyedve feltornászta magát. Amint tömzsi lábai megtartották, átbicegett a bozótoson, a latyakos gyepen, a nagy körtefa és a ligeti zsályabokor mellett, vissza az egyszerű deszkaházhoz, amelyet kislány korától az otthonának nevezett, mióta csak a nagyanyja megtanította neki a bábaság csínját-bínját.

Belépett a hátsó ajtón, és hunyorogva fürkészte az apró, kétszobás házat: tekintete az ágyról és a kis sublótról átrebbent a konyhaasztalra és a három ülőkére, amelyeket Mr. Aaron egy kidőlt tölgyből, kéthavi vasárnapi főztjéért cserébe tákolt össze, túl a hasas fatüzelésű tűzhelyen és a lapján őrt álló nagy vaskannán egészen a sarokig, ahol a kitárt ablakon beáradt a ház mellé ültetett gardéniabokor illata. Ott ült Grace szétvetett lábbal, mint az egyik rongybabája, amit a mamája készített neki tavaly karácsonyra, és kis ruhákat varrt Mamó egyik ügyfelének, aki most már bármikor lebabázhatott.

– Gyere ide, babám – szólította meg Mamó, miután a konyhaszekrényre fektette a pocakos konyharuhát. Óvatosan szétbontotta, hogy elválassza a leveleket a gyökerektől és bogyóktól, míg Grace felkászálódott. – Hozd csak ide Ruby Mamónak a zsákját.

A nyolcéves, buzgó Grace szinte elröppent a ládáig, ahol Mamó a különleges zsákját tartotta. Tudta, valaki megszült, és Mamónak pattannia kell, mert ezt csinálja az ő nagymamája – kisbabákra vár, s amikor megjönnek, valaki szól neki, ő meg fogja a zsákját, felveszi a gyalogcipőjét, majd addig csiklandozza azt a babát, amíg a mamája készen nem áll rá, hogy maga csiklandozza. Vagy valahogy így.

– Ma kinek jön babája, Mamó? – kérdezte izgatottan, miközben küszködött, hogy minél óvatosabban tegye le a súlyos fekete zsákot az asztalra, a nagymamája mellé.

– Senkinek se, gyerkőc – felelt Mamó. Megcsikordult a szék, ahogy elhelyezkedett rajta. Kis darabkát tépett az újságpapírból, amit a zsákban tartott, és gyengéden elhelyezett rajta néhány bogyót, így tette el a bőrtarisznyához varrt kis zsebbe. Úgy gondolta, jövő szombaton, úton a jégház felé, elviszi Belindának, mivel valamikor a következő hetekben szül, márpedig egy fiatal kismamára, akinek széle, hossza egy, biztosan ráfér egy kis emlékeztető, hogy ettől még kedveskedésre és szeretetre érdemes hölgy. Simogatni való. Csinoska. Egy kis sötét bogyólé az ajkán talán emlékeztetni fogja erre Belindát – Belindát és az emberét, akiről azt hallotta, odalent van a Negyedben, vedel, bagózik, cicázik, és megfeledkezik a szép várandós asszonykájáról odahaza. – Gyere ide, babám – intett Grace-nek. – Állj csak ide!

Grace beékelődött Mamó két térde közé, és az arca belesimult nagymamája tenyerébe.

– Egy napon majd ez a zsák és minden, ami benne van, csakis a tiéd lesz. – Mamó belenézett Grace átható, barna szemébe. Hüvelykujja megpihent a kislány jobb orcájának gödröcskéjén.

– Mint a mozgóképekben, Mamó? – kérdezte Grace.

Mamó elhúzódott tőle, és a homlokát ráncolta. Valahányszor a nagyanyja mellett ébredt, Grace befészkelte magát a karjába, és beszámolt neki az álmairól, amiket „mozgóképeknek” nevezett, mert ilyennek képzelte az előadást a filmszínházban, amit a kellő pénz és bőrszín hiányában még nem volt szerencséje élvezni, aztán felkeltek, elmondták a reggeli imádságot, majd vizet és kenyeret készített ki a halottaiknak. Mamó mindig figyelmesen hallgatta, mert ismerte az álmok hatalmát – tudta róluk, hogy azok nem álmok, hanem az eljövendő dolgok előjelei. Üzenetek. Néha figyelmeztetések. Bizonyára emlékeznék rá, gondolta Mamó, ha Grace elmesélte volna, hogy a bábazsákjáról álmodott.

– Mit álmodtál, gyerkőc, nem meséled el nekem?

– Épp arra készültem, Mamó – felelte Grace édesen. – Egy kisbabával játszottam, de véres volt az arca. Megijesztett.

– Mikor láttad ezt, babám?

– Épp az imént, Mamó, míg te lent voltál a folyónál.

Mamó akár meg is lepődhetett volna unokája látomásán és a jövendővel való kapcsolatán, de több esze volt annál, hogy megkérdőjelezze a dolgok természetes rendjét. Eljött az idő.

– Ne félj a vértől, gyerkőc – mondta egyszerűen. – Benne van a mamád és a papád, benne vagyok én is meg az én mamám is. Ne ijedj meg a vértől. Az olyan, mintha önmagadtól félnél.

Grace érzett valamit a gyomrában, noha ez távol állt attól, amilyennek az örömet képzelte. A fazékba szánt kakas érezhette így a fejsze előszelét a nyakán. Tüstént el akarta mondani Mamónak, hogy megjött a vérzése – megkérdezni, mi lesz most. Csak a nagymamájára számíthatott, ha tudni akarta az igazat. A mamája, Bassey rég felcserélte Rubelle tanításait arra, amit a Biblia, a pásztor meg a többi férfiember érdemesnek tartott elmondani a menstruációról, ezért nem volt hajlandó beszélni róla. Csak annyit mondott Grace-nek, hogy ez az asszonyok sorsa. Éva átka. Mamó mit sem tudott kísértésről, bűnbeesésről és vezeklésről – almákról vagy csalfa beszédű kígyókról. Ő abban hitt, amiben asszonyok nemzedékei: a menstruáció áldás. A vér az élet alapvető része: megtisztulás. Meglátás. Egység a test ritmusa, természet és Isten között. A késztetés, hogy beszéljen a nagymamájával, mind sürgetőbbé vált Grace számára, amikor a csípője feszíteni kezdte a zsákvászon ruha szövetét, a mellbimbói pedig kikerekedtek és megduzzadtak.

– Nekem azt mondta a mamám, „mikor nővé érsz, a hold azzal tiszteleg előtted, hogy partra vonzza a vizeket” – mesélte Mamó nemegyszer. – Azt mondta, Simbi táncol majd a méhedben.

Mamó a szárítókötél felé tartott éppen a frissen mosott lepedőkkel, amikor meglátta unokáját kilépni a reterát ajtaján, s bár ösztönösen tudta, miféle fájdalom görnyeszti a hátát, mégis megkérdezte:

– Mi baj, te lány? – Grace válaszától hátravetett fejjel, teli torokból nevetett. – Gyere csak ide. – Szélesre tárta karját, ölelésébe fogadta Grace-t. – Simbi igen táncos kedvében van! Eredj az erdőbe, és szedj egy kis kányabangitát, Mamó majd készít neked valamit, ami enyhíti a fájdalmad.

Grace tette, amit mondott, majd hazaérve egy fehér embert látott, aki szőrén ülte meg a lovat, és úgy hajszolta az állatot, hogy hajszál híján elsodorta a nagymamáját. A leugrással sem bajlódott, csak megbökte a kalapját, és a lényegre tért.

– Elkélne a házban, nagyi. Úgy nézem, Ginny lassan lebabázik.

– Szép napot, Mr. Brodersen – köszönt Mamó nyugodt hangon. A férfi gorombasága cseppet sem ijesztette meg; igazából megszokta – még valamennyire mulatságosnak is találta –, milyen kéretlen és basáskodó hangot ütnek meg vele a fehér népek, mikor épp igénybe vennék a szolgálatait. Mintha alattuk állna, holott éppen ők álltak az udvarán, mindig kifúlva és kétségbeesetten, hogy vegye ki a részét ebből a csodából. Szerencsétlen ördögök, a legtöbbje ugyanolyan szorultságban élt, mint az általuk lenézett színesek: egy bilijük nem volt, hogy belepisáljanak, se egy ablakuk, amin kiborítsák. Tyúkokkal és ígéretekkel fizettek, ahogy bárki más, csak ők inkább elvárással, mint hálával. Ezzel együtt nem sokat bajlódott az ilyen részletekkel. Egyedül az égiek által ráruházott küldetése számított neki: segédkezni abban, hogy egy új élet biztonságban megérkezzék a világba. A megállapodásban szó sem esett semmiféle bőrszínről. – Mondja, mikor ment el a vize? – kérdezte előzékenyen, és ellenzőt formált a kezéből, úgy tekintett fel Brodersenre.

– Fél órája lehet – felelte a férfi.

– Fájdalmai vannak? Milyen időközönként?

– Ordít, ahogy a torkán kifér, pedig csak egy fájása volt, mielőtt eljöttem.

– Hát, nem az első babája, szóval, ki tudja? Talán nem sieti el a dolgot, talán egyből kiugrik, hogy meglássa ezt a szép világot, igaz-e, Mr. Brodersen?

– Ha maga mondja, nagyi. – A férfi is a gúnynevet használta, amivel a fehérek a fekete bábákat illették.

– Akkor megyek is rögvest, csak felkapom a zsákom. Egy óránál többe nem telhet odaérni, már ha az öreg Aaron itt van, és hajlandó elvinni. Addig is, tudja, mi a dolga, ippeg ugyanaz, ami a legutóbb, mikor átmentem elkapdosni azokat az édes kis babáit. Tegye fel forrni a vizet, készítse elő az üvegeket és lepedőket, meg gondoskodjék róla, hogy a drága felesége a legnagyobb kényelemben legyen.

– Úgy lesz, asszonyom. – Brodersen ismét megbökte a kalapját, azzal elvágtatott a Piney Tree malom felé, ahol Rose legtöbb lakója dolgozott. Hogy odamenjen, át kellett kelnie a Piney folyó feletti hídon, s hogy hazaérjen, még körbe is kellett kerülnie a nagy fa- és acélcsarnokot, ahol a frissen kivágott rönköket leháncsolták, felaprították, megőrölték, pépesítették, és ahol a feketék éppolyan keményen dolgoztak, mint a fehérek, a pénteki fizetésnapon mégis hatvan százalékkal kevesebb pénz ütötte a markukat. A fehérek arra használták azt a pluszpénzt, hogy a malom mögötti városkában éljenek, ahová feketék csak akkor tévedtek, ha a fehér családoknak dolgoztak, akik szegregált életet éltek a szegregált közösségükben a szegregált eszméikkel – de maradni még akkor se maradhattak napnyugta után. Biztonságban csak egyvalaki járhatott arrafelé: Rubelle Adams – a nagyi, akinek keze közé immár három nemzedék óta Rose minden fehér lakója megérkezett. Ruby sosem büszkélkedett ezzel, mint ahogy nem is szégyellte. Ez már csak így ment.

Mostantól pedig az unokája is csatlakozott hozzá, hogy olyan néger legyen, aki sötétedés után is láthatja a fehér Rose-t.

– Gyere csak ide, babám – intette magához unokáját, aki földbe gyökerezve állt a szárítókötélnél, és a fehér ember távozására várt. – Hadd főzzek egy jó teát, és társalogjunk kicsit. Itt az ideje.

Mióta a jövendölésben látta, ahogy Grace elkapdosta a kisbabákat, Mamó arra készült, hogy beavassa unokáját a csodaváró asszonyok dolgába – a saját dolgába. Most pedig, hogy a szellemek képessé tették őt csodát tenni, elérkezettnek látta az időt, hogy magával vigye Grace-t az első szülésére.

Sietve elkészítette Grace teáját, azután ismét leültette a gyermeket, hogy sorra vegyék a bábazsák tartalmát, amelyet az egészségügyi minisztérium szerint magával kellett vinnie, ahonnét majd húsz éve az engedélyét szerezte, meg aminek a látásai, a tapasztalatai és a dolgok természetes rendje szerint nála kellett lennie, miként az összes felkent, áldott kezű asszonynál. Ez és ez a papiros erre meg erre való, ettől a gyógyfűtől megnyugszik a kismama, ez a gyökér enyhíti a fájdalmát. Mamó eddig is elégszer sorra vette a zsák tartalmát, hogy Grace tudja, mi mire való. Grace sosem fáradt bele ebbe a sok mindenbe – s külön értékelte, hogy többé nem kell settenkednie és lopva belesnie a zsákba, ha a nagymamája épp nincs a közelben –, de most alig bírt uralkodni magán. Végre a saját szemével is látja, hogyan segíti a testük és istenük a kismamákat kitolni a gyerkőcöt „az asszony legszentebb helyéről”.

Mamó akkor is a jódcseppes üvegcsét rázogatta az orra előtt, amikor az elülső ajtón belépett Grace anyja – sudáran, ruganyosan és éppoly szépen, amennyire egy vidéki lány lehet, akinek majd mindene elfér a testén meg a hátán cipelt kis zsákban –, és csak azon járt az esze, miként fogja kimosni a ruháját, kivasalni a haját és szedni a lábát, hogy átérjen Willis Cunninghamhez, mielőtt még a nap lassú égi tánca a végére érne. Csak Mamó hangja térítette magához a révületből. Nyomban kiélesedett és résnyire szűkült a szeme, amint meglátta az üvegcsét anyja kezében.

– Ne kezdd ezt megint a kisbabámmal, mama – szólalt meg határozott hangon. – Nincs szüksége erre.

– Mit tudsz te arról, mire van szüksége ennek a kisbabának? – csattant fel Mamó. – Nem vagy itt eleget, hogy tudhasd.

– Ne foglalkozz azzal, Rubelle Adams, hogy itt vagyok-e, vagy máshol. Azt azért így is látom, ha arra akarsz rávenni valakit, hogy rohangásszon körbe a városban, és mások gyerekeit kapdossa el pár dollárért vagy egy girhes tyúkért, ha szerencséje van. Megmondtam már, nem akarom egész életemben ezt a rossz földutat koptatni, meg azt hallgatni, ahogy a csóró népek óbégatnak és nyivákolnak, miközben kitolják magukból a babákat, akiket aztán nem tudnak majd etetni, és Gracie-nek végképp nem ezt kívánom.

Mamó gondosan visszatette zsákjába a jódos üvegcsét, nyomában a piros haskötőkkel, újságpapírral, gyógyfüves zacskóval és kis vattacsomókkal, majd csettintett a nyelvével.

– Aztán mit szeretnél, mi legyen vele? – kérdezte, miközben kihámozta magát a recsegő székből. – Szaladgáljon a városban valami férfi után, akinek nem kell? Kapjon ő is a szeme alá, hálából, amiért a kedvére tesz?

Bassey ösztönösen az arcához kapott, és összerezzent, ahogy megérintette az érzékeny részt. Előző este Willisre megint rájött a bolondóra. Igyekezett megnyugtatni, de így sem úszta meg a „leckét”, amiért túl sokat jártatta a száját.

– Inkább tanulja meg, hogyan békéljen meg egy férfival, aki a gondját viseli, mint hogy a fehér népek ugráltassák, és könyöradományért mossa a szaros gatyájukat, míg te arra vársz, hogy ezek a niggerek kipotyogtassák a kölkeiket, akik ugyanúgy a szaros gatyájukat fogják mosni. Ennél jobb sorsot szánok a lányomnak.

– Bármit szánsz is neki, nem lehet fontosabb annál, amit az őseink akarnak.

Bassey tudta, hogy minden vita hiábavaló; amíg kibújik a kötelesség alól, amit anyja örökítene rá – meg az ő anyja, és annak előtte az ő anyja, minden asszony az Adams-vérvonalból, vissza egészen a hajóig, amely Virginia partjaira locsolta a család vérét –, addig nincs beleszólása abba, hogyan nevelje Mamó Grace-t. Elvégre ő már nem része a világuknak. Többé már nem. Leszámolt a jövendölésekkel és Mamó látásaival, mélyre temette őket, ahol a sötétség kiolt minden szellemet és próféciát. Nem is akarta, hogy köze legyen hozzájuk – nem látta értelmét a sustorgásukat hallgatni, álmaiban hagyott üzeneteikre figyelni. Nem segítettek rajta. Ezért döntötte el, hogy majd ő segít magán. Hitte, hogy egyedül ő felel a sorsa alakulásáért, a sors pedig a segédpásztor Willis Cunningham karjába és nazarénus gyülekezetébe vezérelte, ahol Isten nyájának engedelmes és hűséges tagjaként, sőt első szolgálattevőjeként görcsösen kapaszkodott abba a jövőképbe, hogy ha nem ereszti el, ha mindenben aláveti magát, és bizonyítja neki megingathatatlan szerelmét, akkor Willis azt teszi majd, ami helyes és szükségszerű, amit maga az Atya, a Fiú és a Szentlélek szabott meg számára: feleségül veszi. Törődött Willisszel, de még inkább azzal, hogy soha többé ne kelljen a mosódeszka közelébe mennie – legalábbis nem azért, hogy a finom fehér hölgyekre mosson. A tisztelet, amit Willis kivívott magának – nemcsak a gyülekezetben, de lent az ültetvényen is, ahol művezetőként felügyelte a dohányvágó néger béreseket –, kellő pénzzel és presztízzsel járt, hogy vasárnap reggelente ő is ott üljön az első padban, a diakónusfeleségek túlméretezett kalapjai és fitymáló ajka előtt, Lady Stewart, Stewart tiszteletes felesége és a nazarénusok nagyasszonya mellett, és Willis szeme láttára, ami másként hajlamos lett volna elkalandozni a szószékről.

– Nincs most időm erről vitázni, mama! – csattant fel Bassey. Három különböző irányba is megpördült, de még így sem tudta, merre induljon. – Fel kell készülnöm a Mr. Cunninghammel folytatott Biblia-tanulmányozásra, és el fogok késni, ha csak itt ácsorgok és parttalan beszédre fecsérlem a Jóisten napját. – Grace-hez fordult, és egy fokkal ellágyult a hangja. – Tegyél fel melegedni egy kis vizet, lányom, hogy megmosdjak.

Megint ott álltak, Bassey és Rubelle, mint két bokszoló: dühödten méregették az ellenfelet a maguk sarkából, arcukon a brutális harcról árulkodó vérrel, verítékkel és takonnyal. Anya és lánya, akinek talán csak a csontja nem tört ebben a küzdelemben.

Ez már csak így ment. Soha nem is változott. Mindkettőt kemény fából faragták, nem hajoltak meg. Egyik sem engedett. Rubelle ugyanúgy megkapta a köteles tiszteletet a lányától, ahogy az általa szolgált közösségtől. Bassey értékelte anyja szülésznői és gyógyítói képességeit, de olyan nőként, aki egyszerre kívánt továbblépni és meggyökerezni az Úr igéjében, nehezére esett elfogadnia istentelen dolgait. Elkeserítette, hogy az anyja be nem tette volna a lábát a nazarénus gyülekezet imaházába, ahol szilárd hite szerint Bassey új életet kezdett, testi és lelki értelemben egyaránt. A szíve mélyén szégyellte Rubelle-t – az öregasszonyt, aki ártó szellemekkel közösködött, folyóvizekhez imádkozott, és abban hitt, hogy egy füvekkel és gyökerekkel teli tarisznya nagyobb gyógyerővel bír, mint a tanult orvosok. Közössége, egyéb lehetőség híján, elfogadta a viselkedését: a szegregált kórházak és a fehér orvosok előbb kúráltak ki egy emsét, mint egy négert, és Rose színesek lakta negyedében egyébként sem akadt senki, aki megfizethette volna az ellátást. Ők nem bízhattak másban, csakis Rubelle-ben.

Rubelle tudta, hogy a lánya sem bízhat másban, és dühítette, hogy ezt nem képes belátni. Bassey-t olyannyira elvakította a becsvágy, oly buzgón fordított hátat az elhívásának, hogy nem ismerte fel az igazságot, még kevésbé a hármas fenyegetést, ami bármikor véget vethetett álmainak: a nazarénus gyülekezeti dámákat, akik nem láttak benne mást, csak a tramplit, aki kivetette a megátalkodott és bűnös Adams család hálóját szeretett pásztorukra; a férfiakat, akik kiszagolták kétségbeesett igyekezetét, és mulatságból teret engedtek neki; s persze a legsötétebb fenyegetést, Willist, aki csaliként lengette az orra előtt a hazugságait. Egyik sem sejtetett sok jót Bassey számára. Rubelle figyelmeztette is erre, de hiába. Bassey Bassey maradt: olyan, amilyen.

Mindketten hallgattak, míg Grace felforralta mamája mosdóvizét, olyan ünnepélyesen, mintha valami drága illatszer volna egy királyi fenségnek. Ahogy Mamó tanította, virágot szakított a gardéniafáról, és maroknyi keserűsóval porította a leveleket. Mikor kellően finomnak találta az aromát, a sót karcsú kis ujjai közé csippentette, és belehintette a nagy öntöttvas mosóteknőbe a konyha és a nappali sarkában, majd miután elég melegnek ítélte a vizet, azt is rátöltötte. Háromszor fordult a meleg vízzel, és még virágszirmokat is szórt a tetejére.

– Kész a fürdőd, mama – jelentette büszkén, majd hátrább lépett a teknőtől.

Bassey bólintott, a vízbe dobta a szivacsát, és hagyta, hogy a ruhája a padlóra hulljon. Hátat fordított anyjának és lányának, így nem láthatta a szemüket elsötétítő rettenetet. A véraláfutások a hátán és mindkét combján bárkit elborzasztottak volna, csak őt nem, akit túlságosan lefoglalt, hogy elfogadhatóvá tegye magát Willisnek, és ebben semmilyen fájdalom vagy sebesülés nem gátolhatta meg, a történtek részleteit pedig végképp nem kívánta megosztani az anyjával és a lányával. Ez csakis őrá és Willisre tartozott.

Grace az anyjára meredt, de nem azt látta, ahogy mosdott – a szeme előtt villódzó mozgóképek kötötték le harsány technicolor színpompájukkal. Bassey ezeken kiterítve feküdt egy deszkán, ami két szék közt feszült, gondosan eligazított keze kétoldalt a kisimított ruhája – kedvence, a sárga virágos – mellett. Mamó érméket helyezett a szemhéjára, és bogyólével festette meg az ajkát. Az anyja mozdulatlanul feküdt, de nem békésen.

Grace nem tudta biztosan, mi zajlik a mozgóképeken – még azt sem, miért látja őket, ha egyszer itt áll, és ébren van. De Mamó tudta.

Tudta, mert ugyanazokat a mozgóképeket nézte.

– Mennünk kell – törte meg végül a csendet. Elcsuklott a hangja, de sem a lánya, sem az unokája nem látta a szemébe szökő könnyeket. – Ginny kisasszony babája nem fog megvárni minket.

2

Míg a Brodersen-házhoz értek, Grace alapos kioktatást kapott, ezért tudta, hogy a sarokban kell állnia, és levegőt sem vehet, amíg Mamó mást nem mond. Azért volt ott, hogy figyeljen, okuljon és szükség esetén besegítsen Ms. Ginny négy másik kölykével, akik mind ott ültek a konyhában, és egymás közt sutyorogva hallgatták anyjuk jajgatását. A gyerekek tudták, hogy kisbaba érkezik, a részletek azonban elérhetetlenek maradtak a számukra, mivel kérdezősködésről szó sem lehetett. Mord, szigorú apjuk amúgy sem beszédes típus, előbb vágta szájon őket vagy akár önmagát, mint hogy válaszoljon. A gyerekeknek így be kellett érniük azzal, amit vadóc elméjük idézett eléjük – a hihetetlennél hihetetlenebb elképzeléseket arról, mi történik a tűzhelyen fortyogó vízzel vagy a dagadozó buborékok közé mártott ollóval, az ecsetekkel és vattacsomókkal, amiket nagyi – ez a feje búbjától a harisnyáján át egészen nővércipője orráig fehérbe bugyolált jelenés – olyan magasra polcolt előttük a kisasztalon, hogy nyújtogatniuk kellett a nyakukat, valahányszor ő vagy Mr. Brodersen kinyitotta a csikorgó ajtót, hogy a szobába lépjen, majd távozzon.

– Talán kivágják a babát a hasából – suttogta a legidősebb, a hétéves, ha apja éppen hallótávolságon kívül került.

– Aztán elkötik a hasát azokkal a lepedőkkel – tette hozzá a másik, az ötéves, és közelebb vonta magához az ölében ücsörgő háromévest. A négyéves ajka megremegett a gondolatra, s nem sokkal ezután már egész testében reszketett, amikor egy összehúzódás nyomán mély torokhang szakadt fel anyjából.

– Nehogy sírni merj! – súgta a legidősebb vicsorogva kisöccse fülébe. – Apa elevenen megnyúz, ha nem teszed, amit mond, és nem maradsz veszteg.

A kisfiú a szájára tapasztotta a tenyerét. Aznap már érezte hátsóján apja nadrágszíjának csípését, és nem kért belőle többet. Ám a hétéves komolyan latolgatta a lehetőséget, mígnem arra jutott, hogy egy verés nem túl nagy ár, ha így kiderül, miért kell kotlósokként ücsörögniük a konyhában, míg a kis néger asszonyság bezárkózik a szobába a mamájukkal. Apjukat lekötötte, hogy kiságyat fabrikáljon egy nagy, bordás falú ládából, párnákból és takarókból, ezért nem ért el hozzá a sutyorgás, nyöszörgés és ámuldozás.

– Így, így. – Mamó kisegítette ágyából a nyögdécselő Ms. Ginnyt, akinek a magzatvize már órákkal korábban elfolyt, a fájásai is kitartóan követték egymást, de a teste még nem követelte, hogy nyomni kezdjen. Mamóra hárult a feladat, hogy kényelembe ringassa – már amennyire lehet olyasvalakit, aki úgy érzi, mintha borotvával vagdosnák a hasát –, s épp ezért, ahogy máskor is minden kismamához, Ms. Ginnyhez is megállás nélkül beszélt, emlékeztetve őt a sok keserűség után rá váró édes gyönyörökre. – Csudás időszak lesz ez magának, a férjinek, meg annak a kis csöppségnek. Egyet se törődjék a fájdalommal. Isten kegyelméből négyszer is átvészeltük már ezt, aztán mind egy szálig egészséges, erős kisbaba lett. Most se lesz másként, ne féljen. Úton van az újabb kis csoda.

– Jaj, nagyi! – Ms. Ginny csak ennyit tudott kinyögni. Félelem sugárzott a szeméből.

– Rajta, Gracie, vesd meg az ágyat – rendelkezett szelíden Mamó. – Úgy, ahogy tanítottam. Tedd a műanyagot a matracra, azután jöhet a lepedő, utána meg a nagypárna, amit Mamó csinált. Ott van abban a zsákban, tiszta és friss. Csináld meg az ágyat, azután készítsd elő a lavórokat: egyet Ms. Ginnynek, egyet nekem, egyet meg ennek a kis élő csodának, aki mindjárt csatlakozik hozzánk.

– Igen, nagysága. – Grace tüstént nekilátott a dolgának, míg Mamó tovább osztogatta az utasításait.

– Na most, Mr. Brodersen, én megsétáltatom kicsit Ms. Ginnyt, míg az unokám szépen megveti az ágyat, azután, hogy megjöttek a lavórok, mi egy ideig kint leszünk a konyhában a gyerkőcökkel, míg maguk Ms. Ginnyvel eltölthetnek egy kis időt kettecskén.

– Arra semmi szükség – közölte a férfi kurtán, miközben letette az új bölcsőt a hitvesi ágy mellé.

Ms. Ginny ismét feljajdult, ahogy a fájdalom görcsbe rántotta a méhét, de olyan erővel, hogy a lábujjai hegyéig kisugárzott. Meggörnyedt, fél kezével a hasát markolászta, a másikkal meg Mamó karjába kapaszkodott.

– Ugyan, Mr. Brodersen, ne szégyenlősködjék itt, hallja? Nem először lesznek kettesben a gyönyörű feleségével. Legyenek csak kicsit magukban, mielőtt a baba megérkezik a világra.

– Azt mondtam, nem! – csattant fel a férfi. Nyers hangjától Grace összerezzent, a rezzenéstől elejtette a párnát, ettől pedig Mamó nyelve éppoly csípőssé és kíméletlenné vált, mint a fehér férfié.

– Azonnal vedd fel! – reccsent a kislányra, jóllehet Gracie olyan gyorsan kapott utána, hogy a párna csücske alig érintette a deszkapadlóra terített, frissen sepert szőnyeget. – Tudod, mennyi munka fertőtleníteni azt a huzatot? Hadd lássam! – Eközben még mindig Ms. Ginnyt támogatta, aki egyik lábáról a másikra állt, miközben próbálta lerázni magáról a legutóbbi összehúzódás kínját.

Grace felemelte a párnát, hogy a nagyanyja megvizsgálhassa. Makulátlannak tűnt.

– Nagyon kell vigyázni, babám – lágyult el Mamó hangja. – Mindennek tisztának és sterilnek kell lennie, különben a baba vagy a mama még elkap valami fertőzést, hallod?

– Nagysága – bólintott Gracie. – Jobban fogok vigyázni, Mamó. – Letette a párnát az ágyra. Az a vége, amelyik a szőnyeget érintette, oda került, ahová nemsokára Ms. Ginny lába.

Mamó visszafordult a komisz természetű férjhez, ám már nem próbálta meggyőzni arról, aminek magától értetődőnek kellett volna lennie. Egy asszonynak, ha lángolt mindene, és rettegett az előtte álló szüléstől, természetszerűleg elkelt volna a férje, hogy gyengédségével ellensúlyozza ezt a sok nehézséget, csakhogy ez a férfi képtelen volt rá. Valami emésztette, amire még a hitvesi szeretet sem szolgált gyógyírral.

Mamó nem először látta ezt – a terhek alatt roskadozó férjeket, akik tehetetlenül vagdalkoztak, míg próbáltak rájönni, mivel tömjék be az újabb éhes szájat. Mamó együttérzett a kismamákkal, de nem sok szánalmat vesztegetett a kispapákra, akik nem gondoltak erre, amikor álló cövekkel hajkurászták az asszonyaikat, és még a gyógyulásra sem hagytak elég időt, máris követelték a jussukat. Elvették, ami járt. Aztán jött az újabb kisbaba az előző egy-kettő mellé, akit éppúgy nem engedhettek meg maguknak, és a gond lassacskán túlnőtt a család keretein; Mamó gondja is lett. Mint szegény Mary Pattersonnál, akinek az embere sehol sem kapott munkát, ezért mindketten sokat nyelték az éhkoppot előző télen, amikor a baba esedékes volt. Kukoricamálé, ha akadt, esetleg egy kis bab, ha Mary erőt vett magán és kimosott egy-két adag ruhát némi apróért, amit azután élelemre cserélhetett az öreg Bunch Clearynél, de inkább csak görnyedtek a kis tálra való dara fölött, amit a szalonnazsír is épp csak emészthetővé tett, és a tűzhely mellé húzódtak, amibe nem jutott különb fa, mint amit Joe Pattersonnak sikerült összeszednie az erdőben. Mary olyan ijesztően lefogyott, míg az első gyermekét hordta, hogy Mamó külön áldozatot mutatott be a folyónál, és azért fohászkodott az ősökhöz, kíméljék meg a csöppséget a fájdalomtól, amivel óhatatlanul bekövetkező halála jár. Mary ráadásul épp az év legfagyosabb éjszakáján kezdett vajúdni, amikor a papát és a mamát is olyannyira legyengítette az éhezés, a kimerültség és a kihűlés, hogy csendesebb pillanataikban nem árulkodott más a létezésükről, csak a csípős levegőben bodorodó, erőtlen leheletük. Mamót, aki három lépést sem tett a házukban, annyira megrémítette az állapotuk, a végtelen kilátástalanságuk, hogy nyomban elszalasztotta a szomszédot az otthonába, hozzon még egy takarót, télire eltett répát, babot, kávét. Szappant. Korábban flanelből varrt egy ruhát a babának, de most fogott néhány vásznat, egy dobozt és hat kis flaskát, hogy meleg ágyat tákoljon neki, ha már a mamája zörgő csontjai nem adnak meleget a téli hidegben. Mary Paterson hosszasan vajúdott – többet szenvedett, mint bárki, akit az évek során megsegített. Egy asszony sem lehet gyenge, amikor egy emberi lényt présel ki az ágyékából. Mary? Bátran viselkedett aznap, összeszedte magát a gyereke kedvéért – a családért. Csak a férje, az ücsörgött ott haszontalanul. Ölbe tett kézzel. Hát milyen férfi ez?! Úgy tartotta szegény, gebe feleségét, hogy annak elébb őt kellett ellátnia, csak aztán a kisbabát.

– Hagynod kell pihenni Maryt, Joe – korholta Mamó néhány héttel később, amikor ránézett a betegére és a babára, aki pisiben úszva bömbölt a dobozában, míg Mary az anyatejfoltos, rongyos ruhájában a tűzhelynél görnyedt a kását kavargatva.

– Kutya baja. – Joe olyannyira illetlenül markolászta a felesége csípőjét, hogy Mamó szégyenkezve elfordította a tekintetét. Valamirevaló férfi nem viselkedik így mások előtt, gondolta. – Mary meg én és a kicsi, mind remekül megvagyunk, nem igaz, babám?

– De igen, Joe – felelt halkan az asszony, s miközben letette a férje ölébe a tálat, máris megigazította ruháját, ami ázottan tapadt a testéhez. A kiságyhoz sietett, hogy felkapja és a mellére vegye dühös, farkaséhes fiát. A baba egyszerre szürcsölt és szipogott, míg Mary kimerülten, a könnyeivel küszködve belerogyott a vetetlen ágyba.

Három héttel később megint teherben volt. Nyolc hónappal ezután újabb éhes szájat kellett betömni. Joe Patterson még akkor is tartozott öt dollárral Mamónak az első szülésért, amikor bekopogott az ajtaján azzal, hogy Marynek elfolyt a magzatvize, ezért szükség van rá, hogy világra segítse a második babát – egy újabb gyerkőcöt azok folyton bővülő listáján, akiket nem tudott és nem is akart jóllakatni.

Mamó szentségnek tartotta a kisgyermeket, ezért sosem használta arra a tudományát – az ősei által ráörökített elhívást –, hogy megszabadítsa a kismamákat a nem kívánt csecsemőktől. Nem vette volna a lelkére, pedig a Patterson család és a túlságosan sok hozzájuk hasonló nyilvánvalóvá tette számára, miért hozza meg annyi asszony ezt a keserves döntést, és miért nem nehéz találni valakit a feladatra, ha a szülők erre vágynak. Az ítélkezés még egyetlen kisbabát sem mentett meg az angyalcsinálók kampójától, és egyetlen korgó gyomrot sem tömött meg.

Az udvari ablakon át Grace Mr. Brodersent nézte, ahogy fejszéjével nekiesett a tűzifának szánt akácrönknek. A férfi dühösnek tűnt, és ez összezavarta – csak nem haragudott, amiért a csöppség a világra jött? Éppen olyannak látta a kisbabákat, mint Mamó vasárnapi limonádéját: csordultig tele jósággal és szeretettel. Ahányszor csak vigyázott Nearest Dandy kisbabájára, Evermore-ra, nem tudott betelni az illatával, ha odadugta az orrát az arcocskájához, sem azzal, ahogy fogatlan ínyével csócsálgatta. Nem ismert édesebbet a leheleténél. Mrs. Dandy figyelmeztette, hogy ne tartsa a karjában a csecsemőt, míg vigyáz rá.

– Elrontod, ha folyton a karodban van, márpedig itt senkinek sincs ideje egy elkényeztetett kis vakarcsra. Tedd csak le, még ha hisztizik is. Meg kell tanulnia egyedül boldogulni a világban.

– Nagysága – bólintott ilyenkor Grace. Mrs. Dandy még be sem tette maga mögött az ajtót, a kis Evermore máris a karjában feküdt. A rabja lett, pedig még csak nem is az ő kisbabája volt. De Mr. Brodersen miért fogadta ilyen kurtán-furcsán a saját gyereke érkezését?

Ms. Ginny sikolya újra ráébresztette, mi folyik abban a szobában. A kismama térde megbicsaklott, s ha Mamó nincs ott, biztosan elvágódott volna.

– Rubelle – nyögött fel Ms. Ginny az erőlködéstől. – Itt az idő. Muszáj nyomnom.

– Kapaszkodjon csak belém, Ms. Ginny. Tudja, hogy nem kezdhetjük el, amíg nincs itt az ideje. Ne féljen, fogom.

Grace egyik lábáról a másikra állt, figyelte, ahogy Mamó félrehúzta a takarókat, és rásegítette Ms. Ginnyt a kibélelt ágyra. Kötelességtudóan és fürgén bevitte a konyhából a forró vizes kannát, hogy tartalmát beleöntse a fehér zománcos lavórba, ami az ágy végében álló kis asztalon várakozott, ahová Mamó a zsákjából származó eszközöket tette.

– Oké, Ms. Ginny, most feküdjön szépen a hátára, és támaszkodjon a párnára – rendelkezett Mamó. – Megnézem, hol tartunk. Akárhogy is legyen, még ne kezdjen el nyomni, jó? Nem akarjuk, hogy a baba megszoruljon, se azt, hogy a mamának valami baja essék, hallja? Emlékszik még, ugye, hogy vegye a levegőt?

Ms. Ginny fájdalomtól eltorzult arccal bólintott, mert az újabb fájás görcsbe rántotta a testét.

– Jó, akkor lélegezzen szépen, oké? Mindjárt segítek a fájdalmon. Megmosom a kezemet, azután nekilátunk a dolognak.

Grace számára egy örökkévalóságnak tűnt, míg Mamó a lavór felett állt, és végtelen gonddal megsikálta a kezét, az ujjait, a körmeit és a karját, míg a kefe sörtéi olyan erővel akaszkodtak a bőrébe, hogy azt várta, mikor szaggatják le. Miután végzett, a lavór mellé készített patyolattiszta törülközőért nyúlt, majd kéztörlés közben alaposan számba vett mindent. Olló. Jódcseppek. Vazelin. Szappan. Steril pólya. Szennyesvödör. Mérleg. Doboz és ruha a babának. Elégedetten bólintott; mindent rendben talált.

– Oké, akkor fel a lábakat, lássuk, mink van – mondta, azzal feltűrte Ms. Ginny pongyoláját.

A tizenhárom éves Grace még nem látott ilyet – és nem is kellett volna látnia: egy felnőtt hölgy intim részeit. Egy fehér nő pumpumját. Legföljebb a sajátját látta nem is olyan rég a reteráton. Ahogy párszor korábban, míg Mamó a folyónál járt, fogta a régi, homályos kézitükröt, kiszaladt vele a hátsó udvarra, hogy megnézze, mennyit változott az intim része azóta, hogy a havi vérzéstől „nővé” érett. Először nyolcéves korában, merő kíváncsiságból nézett rá – látni akarta a redőit, a rózsaszínjét, meg azt, mitől érzi magát olyan mókásan, amikor elalvás előtt párnát szorít a lába közé vagy a mutatóujjával simogatja magát. Akkor is elcsente a tükröt, amikor felfigyelt az ágyékán serkenő, göndör szőrpihékre. Tudta, hogy a hóna alatt ilyesmi nő majd, mert egyik délután az iskolában látta ezt néhány idősebb lányon, amikor a fiúk Mabel Tawnyt gúnyolták. „Az a sok szőr a hónod alatt úgy bűzlik, mint egy trágyadomb a napon”, kiabálta Lewis Melton a szünetben az udvaron, és nem azért, hogy figyelmeztesse Mabelt a szagra, hanem hogy megszégyenítse az éles nyelvű és könyörtelen kölykök előtt. Mabel sírva is fakadt a megaláztatástól, míg Grace igyekezett láthatatlanná válni, miközben magában hálaimát rebegett, amiért neki nem nő szőr a hóna alatt, hogy Lewis vagy bárki más kicsúfolja emiatt. Azóta rögeszmésen figyelte a szőrzetét – hol nőtt, és miért nőtt ott, ahol; mihez kezdjen vele; mindenkinek van ilyenje, vagy csak Mabel a világ legszerencsétlenebb lánya, akinek úgy bűzlik tőle a hónalja, mint a cefre. Aztán az opálos tükörnek köszönhetően néhány évvel később felfedezte, hogy nem a hónalj és a fej az egyetlen hely, ahol szőr nőhet. Rá néhány évvel az is kiderült, hogy a pumpumja többé-kevésbé ugyanúgy fest, mint mindig, még ha Mamó szerint hivatalosan nővé érett is, és már lehet saját gyereke. Valami nagyobbra számított – kerekre, mint a csípője és a hátsója, vastagra, mint a combja, talán fakóbbra is, abban a hitben, hogy a napnak kitett bőrfelületek sötétebbek, fényesebbek és egészében véve is tetszetősebbek, mint amit a jutavászon ruhák rejtenek. Hát nem, állapította meg szomorúan, a vérzés sem változtatott a dolgon.

Most azonban feltárult előtte Ms. Ginny pumpumja – egészen más árnyalatban, mint sápadtfehér bőre másutt a testén, és a szőrszálai éppúgy nem bodorodtak, ahogyan a fején sem. A ráncok és redők mélyéről pedig egy sötét tömeg, göndör haj, vér és nyálka kandikált ki, lüktetett együtt Ms. Ginny likának hajkoronájával.

Grace-t az ájulás kerülgette. Egy kisbabát látott odabent.

Mamó hangja térítette magához.

– Most érezni fogja az ujjaimat ippeg itt, a gátnál, Ms. Ginny. Emlékszik még rá, hogy dörzsölgettem a többi gyereknél?

– Igen, asszonyom – felelte Ms. Ginny.

– Akkor jó. Maradjon nyugton, és hagyja, hogy dörzsölgessem. Attól kicsit könnyebb lesz, és nem ég annyira, meg hát a baba is kijöhet anélkül, hogy szerteszét szaggatná. Azt nem akarjuk.

– Nem, asszonyom.

Grace a döbbenet és a hitetlenkedés elegyével nézte, ahogy nagymamája a páciensét masszírozta, kézfejével a lábait simogatta, és arra biztatta, hogy „vegyen erőt magán”, valahányszor a fájás görcsbe rántotta a hasát. Természetesen tudta, mi következik. Mamó sosem engedte volna, hogy részt vegyen, sőt segédkezzen a szülésnél, ha előtte alaposan el nem magyarázza neki, hogyan jönnek világra a kisbabák. Ismerte a részleteket, de egészen más látni, amint egy emberi lény – „a kismama és Isten közös csodája”, ahogy Mamó nevezte – kifurakodik valakinek a lábai közül.

– Oké, Ms. Ginney, mindjárt jön – jelezte Mamó, ahogy elhelyezkedett Ms. Ginny vazelintől síkos pumpumja előtt, az egyik kezével fent, a másikkal alatta, szinte mintha egy labdát készülne elkapni. Ms. Ginny torkából mély, hörgő hang tört elő, azután bevetette testének minden maradék erejét, amíg csak a bozontos göndör fürtökkel teli fej ki nem szabadult belőle. Mamó gyengéden kezébe fogta a babafejet, a steril ruhával megtörölgette a szemét, és mindkettőbe jódot cseppentett. Alig tette vissza az üvegcsét a kis asztalra, Ms. Ginny még egy utolsót nyomott, azzal a ficánkoló kis test Mamó várakozó kezeiben kötött ki.

– Hű, a mindenit, de micsoda szép kisbaba! – kiáltotta túl Mamó az újszülött üvöltését. – Egészséges kislány. Olyan szép, amilyen csak lehet. Nézd csak, Gracie!

Mamó jól mondta: gyönyörű volt – szebb az összes Brodersen gyereknél, akik már mélyen aludtak a konyhai székeken.

– Hadd lássam – követelte Ms. Ginny olyan hevesen, hogy még Mamó is összerezzent.

– Várjunk még azzal, Ms. Ginny. Előbb rendbe teszem, megmérem és felöltöztetem. Megvan a dolgok rendje.

– Kérem – suttogta Ms. Ginny esdeklőn.

Zavarában Mamó hosszú, kemény pillantást vetett Ms. Ginnyre, aki hosszú, kemény pillantást vetett a kisbabára. Mamó követte Ms. Ginny tekintetét a csecsemőre, és akkor, ahogy Grace-nek később mesélte, hirtelen meglátta: az újszülött kislány, tüdejében alig félpercnyi friss levegővel, a világ összes terhét viselte a füle hegyén. A barnaságával. Ha nem is sötétlett annyira, mint egy fekete részes bérlőé, úgy bizonyosan, mint egy fehér kisbirtokosé, akinek a családja keményen küzd azért, hogy feledtesse a rabszolgatartók generációkkal korábbi elhajlásait. Több nem is kellett hozzá, hogy Mamó megértse, mit lát – és hogy mi forog kockán.

– Kérem – könyörgött elhaló hangon Ms. Ginny.

Mamó hallgatott. Nyugtalan pillantást vetett Grace-re, aki elég okos volt ahhoz, hogy a figyelmét ne kerülje el a szobára telepedő nyomasztó csend, de ahhoz még fiatal és tapasztalatlan, hogy tudja: Ms. Ginny – egy olyan fehér férfi fehér felesége, aki nemcsak a kis farm és a hat éhes száj nyűgét hordozza, de minden előtte járó és utána következő fehér férfi büszkeségéét is – a fekete babájával együtt halálos veszélyben van.

– Jó, jó. – Mamó tőle telhetően próbálta megőrizni a nyugalmát, mintha csak Ginnyt nyugtatgatná. – Tudja, hogy a méhlepénynek is világra kell jönnie, azután meg le kell mérnem a babát, és meg kell győződnöm róla, hogy mindene a helyén van. – Ms. Ginny szóra nyitotta a száját, de Mamó felemelt kezével elhallgattatta. – Minden a legnagyobb rendben lesz, hallja? A kisbaba ép és egészséges. Gyönyörű gyermek, és az egész világ tudni fogja, hogy igazi Brodersen, hallja?

Mamó Grace-hez fordult.

– Nyúlj be Mamó zsákjába, kisbabám, keresd meg a papírokat, és tedd a konyhaasztalra. Majd kitöltöm őket, ha itt végeztem.

– Én is ki tudom tölteni, Mamó. – Grace nem győzött kérkedni az iskolázottságával.

– Nem lehet, babám. A törvény szerint nekem kell megtennem. – Visszafordult Ms. Ginnyhez, és hozzátette: – Azt is kimondja a törvény, hogy a születési bizonyítványon köteles vagyok igazat mondani. Az igazság, az a legfontosabb.

– Igen – bólintott Ms. Ginny. – És mindketten tudjuk, mit jelent errefelé az igazság, ugye, nagyi?

Mamó bólintott, miközben végzett a baba fürdetésével és bebugyolálásával. Ráakasztotta a mérleg karjára a pólyát, s miközben egyik kezével féltőn fogta a kislányt, leolvasta az értéket. Hét font, három uncia.

– Bizony, asszonyom, tudjuk – felelt végül, miután leakasztotta és takaróba burkolta az újszülöttet. – Most még egyszer emberelje meg magát, Ms. Ginny, hogy megszabadítsam a méhlepénytől, azután megnézem, hogy minden rendben van-e magával és a kicsivel is.

A véres, de sértetlen méhlepény könnyedén kicsusszant Ms. Ginny lábai közül, egyenest a párnára, ahol Mamó tüzetesen megvizsgálta, hátha lát lehetséges komplikációkra utaló szakadásokat vagy más árulkodó jelet. Eddig minden jól ment. Mamó gondoskodott róla. Akárhányszor, ha egy kisbaba füle leleplezte a hazugságokat, Rubelle Adams gondoskodott róla.

– Grace, babám – fordult Mamó a szobába visszatérő unokájához, míg a hétvégi újságokba csomagolta a méhlepényt. – Fogd ezt és vidd ki ahhoz a körtefához, ami amott áll az udvaron. Kérd el Mr. Brodersentől a legerősebb ásóját, azután menj oda, és áss egy szép nagy gödröt, hallod? Temesd ezt el, azután szépen fedd is be. Tudod, mit kell tenned, babám. Beszéltünk erről, emlékszel?

– Igen, Mamó, emlékszem. – Grace átvette a csomagot.

Amint megpördült és készült elhagyni a szobát, egyenesen beleszaladt Mr. Brodersen vaskos, kemény tömegébe. Bűzlött a földtől, a verítéktől és fehér akáctól. A haragtól.

– Nem kell elásni a körtefa alá – közölte kurtán, zord hangon.

– Dehogyisnem, Mr. Brodersen, el kell ásnunk a körtefa alá, ahogy a többi kisbabánál tettük. Emlékszik még? Ez a szokás. A mamám és a nagymamám mindig azt mondta, temesd a méhlepényt a fa alá, úgy a gyerekeid soha, de soha nem hagynak el.

Mr. Brodersen belenézett Mamó szemébe, és addig nézte, amíg amaz kínjában topogni nem kezdett. Gumicsizmája élesen csikordult a sűrű levegőben.

A férfinak csak egy öles lépés kellett, hogy elfurakodjon Grace mellett, és megálljon Mamó előtt, akinek még akkor is fogva tartotta a tekintetét, amikor átvette tőle a csecsemőt. Hosszú, erős, állhatatos ujjai visszafejtették a takarót a kisbaba fejéről, és ekkor, csakis ekkor siklott a tekintete Mamó arcáról az újszülöttre. Kemény pillantást vetett rá: szeme végigpásztázta tömött fekete fürtjeit, homlokát és orrát, majd az ajkát és a többit. A kisbaba a nyakát nyújtogatta, és kidugdosta a nyelvét.

Mr. Brodersen hátrébb lépett, hogy figyelmével előbb a feleségéhez, majd Mamóhoz, végül Grace-hez forduljon. Hangjából szikrányi érzelem se csendült ki, mégis mélységesen megrázta Grace-t.

– Fogd azt a csomagot, és égesd el a tűzhelyben! Most, azonnal!

3

Eljöttek Mamóért, mielőtt a földnek adhatta volna a lányát. Nem számított, hogy meghasadt a szíve, hogy Bassey összetört teste kiterítve feküdt, és a csontjai még alig rendeződtek át új létállapotába, hogy Mamó és a gyógyító nővérek épp énekükkel és lábdobogásukkal kísérték a halott gyermek szellemét. Ők csak azt látták, mi mást törhetnek még össze.

Vadkanként csörtettek, szurtos csizmáik döngve csapódtak a fapadlónak, ami megereszkedett a Bassey teste körül topogó, dobbantó lábak súlya alatt. Hangjuk mennydörgésként robajlott az asszonyok éles, fájdalmas gyászéneke felett, mégsem foszlatta szét a révületet, amibe a kántálás lovalta őket, így hát az idegenek – szám szerint négyen – másként tudatták jelenlétüket. Egyikük kivörösödött arccal, verejtékezve, tajtékozva furakodott át a körön, karokat ragadott meg, hátakat és combokat taszigált, egymás után lökve fel az asszonyokat. Másvalaki, még vörösebben és izzadtabban, a székeket borogatva próbált az asszonyokhoz férni.

– Micsoda barbárság! Elég ebből az istenkáromlásból. Az Úr szent nevére, fejezzétek be!

– Melyik az? – üvöltött a harmadik válla felett a negyedik, az ajtónál álló társa felé, majd ő is nekiesett az asszonyoknak. A kántálásba sikolyok vegyültek. Mintha csak kedvtelésből tenné, a harmadik végigsöpört karjával Mamó oltárán, hogy az étellel megrakott tálak, a vízzel és pancsolt itallal teli poharak, a virággal teli vázák mind csörömpölve hulljanak a padlóra, mielőtt megtorpant a nappali falának támasztott egész alakos tükör előtt. Déli hagyományok közt nevelkedett, pontosan tudta, hogy a tükörre terített fekete lepel hivatott megálljt parancsolni a halott lelkének, de szemlátomást nem érdekelte sem Bassey lelke, sem az őt gyászolóké, csak megmarkolta a leplet, és önelégülten elvigyorodott, mikor szembesült önmagával, gumiszerű, eltorzult arcán az émelyítően kaján kárörömmel. Azután kiegyenesítette ajkát, amikor meglátta a tükörkép többi részét: az apró fekete lányt, aki kőszoborként állt az étkezőasztalnál, ahová a halottat kiterítették. Láthatóan nehezére esett elkülöníteni a két testet, oly közel állt a lány a halotthoz, ujjait a kúpvirággal teli kezén nyugtatva, amit szintúgy fehér virágmintás szövetbe öltöztettek, és nyűtt, kézzel varrt, fehér takaróval fedtek, míg a feje kis fehér párnán nyugodott, körötte fehér gardéniák glóriájával. A halott lány szemén két ezüstdollár csillogott. Habár a csődületbe belerázkódott az asztal és az ajtólap, amire a testet kiterítették, félrecsusszant a foltvarrott takaró, és szétszóródtak a gardéniák, a Bassey mélyen ülő, bevérzett szemét fedő érmék mozdulatlanok maradtak. A férfi látott már holttestet, és elég vidéki virrasztáson vett részt, mielőtt a családja elég tehetős lett ahhoz, hogy a fehéreknek fenntartott ravatalozóban gyászolja szeretteit, de ez a látvány – a lány átható tekintete és a megbolygatott tetem; a jelenet, amelyet a tükör fedett fel előtte – bizonyosan elkíséri nyomorult élete hátralévő részében.

Grace csak állt, és nézte. Végignézte az egészet, és tudta, hogy az anyja sosem lel békére.

Bassey nem hitte volna, hogy egyszer így végzi – a mocsokban fekve, derékig felgyűrt csinos ruhájában, szétvetett lábbal és leszaggatott bugyogóval, betört koponyával, bevérzett szemmel, kavicsként szétszóródott fogaival az ágak, rögök és kövek közt, melyek akaratlanul is bűnrészessé lettek brutális halálában. Azt hitte, végül csak felülkerekedett a nehézségeken. A titkos éjszakai légyottnak a Negyedben helyre kellett volna hoznia a dolgokat kettejük közt, még a katasztrofális délelőtt után is, amikor Willis lekapta a nadrágszíját, és ellátta a baját egy olyan vétség miatt, amit nem is értett. A verésig minden pillanatában oly tökéletesnek tűnt a reggel, mint az új napot bezengő pacsirtaének – oly szépnek, mint a napkeltekor áradó tündöklő rózsaszínek és narancssárgák. A férfi ezt az időpontot találta a legalkalmasabbnak az elmélkedésre, így hát ő is, bármennyire utálta, hogy így láthatja alvástól duzzadt szemét és a haját, ami az éjszakai üzekedéstől és a nyugtalan álomtól mindig kuszábban állt, mindig összébb ugrott, mint szerette.  A kora reggel édes óráiban a férfi még azt mondogatta, nincs nála édesebb teremtés a föld színén, ő pedig hitt neki, már csak azért is, mivel másként bánt vele – kihúzta neki a széket, megmosta a hátát a kádban, közben meg mélyen a szemébe nézett, de olyan átható pillantással, hogy akkor sem fordíthatta volna félre a tekintetét, ha akarja.

– A kedvedért a puszta kezemmel leterítenék egy ökröt, ugye tudod, te lány? – Közelebb hajolt hozzá, és a fülébe suttogott, mintha titkot osztana meg vele. – Senki másért nem tennék ilyet, csakis érted.

Hitt neki. Úgy gyökerezett ebben a hitben, mint egy százéves tölgyfa a virginiai földben. Milyen jól érezte magát, még fel is pattant és pucéron táncra perdült a kis szobában, csak kacarászott és szökdécselt, közben önfeledten „Mrs. Cunninghamnek” nevezte magát.

A férfi ekkor ütötte meg. Csak felkelt az ágy felé eső oldalán, és egyetlen gyors mozdulattal felkapta a nadrágját a padlóról, ahová előző éjjel, szenvedélyének hevében dobta, hogy kirángassa belőle a derékszíjat, és a csatos végével lecsapjon rá.

– A mamám Mrs. Cunningham – ordította magából kikelve, és meglendítette a barna bőrszíjat. Bassey meglepetését rövid úton feledtette a zsigeri rémület, ami a hátát, fenekét és combját borító hurkákból és zúzódásokból sugárzott szét.

– Sajnálom, bébi – csak ennyit tudott kinyögni, csak erre tudott gondolni, hogy védje magát a csapásoktól, melyek sziszegve szelték a levegőt, mielőtt csupasz bőrére záporoztak.

– Hogy merészelsz pucéron elém állni, te Jézabel, és szádra venni ezt a szent nevet az Úr előtt! – bömbölte a férfi, és sújtásra emelte a karját.

– Kérlek, Willis, nem akartam! – sikoltotta, és összekuporodott. Az arcát markolászta, és a fejét védte az ütésektől.

Nem várt magyarázatot, se mentegetőzést; a férfi éppoly bőkezűen mérte mindkettőt, mint a veréseket – „megszállt a sátán”, „az apám is ezt csinálta az anyámmal, nem tehetek róla”, „csak azért teszem, mert szeretlek, Bassey, és meg kell tanulnod viselkedni, ha majd a feleségem leszel”. Behabzsolta és egyben lenyelte Willis minden megátalkodottságát, mint a legfinomabb vasárnapi ebédet. Táplálóbbnak találta, mint a gondolatot, hogy élete végéig egyedül lesz – nélküle.

Később azonban, miután békét kötött az emberével, ellátta a sebeit, és leszerelte a mamáját, hogy rögtön utána lélekszakadva visszasiessen Willishez, Bassey-t, akinek tündöklő fénye még Lena Horne-t is elsápasztotta volna, amikor szeretője karján besétált a Negyedbe, olyan fokú méltánytalanság, olyan megkérdőjelezhetetlen és már-már megbocsáthatatlan sértés érte, ami semmilyen cukormázzal nem ment le a torkán.

A Negyedről eleve azt feltételezte, hogy biztos menedék számukra, s csakugyan – itt maguk lehettek, elvonulhattak egy kis táncra és italra anélkül, hogy tartaniuk kellett volna a nazarénusok kárhoztatásától. Tulajdonosa „lokálnak” hívta a helyet a flancos harlemi dzsesszklubok után, amelyekről mindannyian hallottak, de ettől még megmaradt átlagos bögrecsárdának, amit csak a rozsdás szögek tartottak össze. A Negyedet nem is a megjelenése tette kívánatossá, hanem az érzés, amit látogatóiban keltett: egyetlen korty a nyikorgó csűrajtók mögött kínált nedűből – legyen akár whisky, gin vagy kukoricapálinka – egyenlővé tett mindenkit. Eltüntetett minden bűnt és társadalmi különbséget.

Csupán Bassey féltékenységre való hajlamát nem feledtette. Egyetlen pillanatra fordított hátat – annyi időre, hogy kerítsen valami ennivalót a büfépult túlsó végéből, azután újra átfurakodjon a tömegen egy-egy tál zöldséggel és kukoricakenyérrel –, és máris látnia kellett, ahogy Willis táncba vitt valami nőcskét, akinek persze fülig ért a szája. Nem is az bőszítette, ahogy nevetgéltek, vagy ahogy összeborultak, miközben lassú táncukkal megfelezték a banda által diktált pergős ütemet. Hanem ahogy Willis a nőre nézett, az meg vissza rá. Azt a pillantást tükrözte, amit ők váltottak aznap reggel, amikor a férfi azzal hitegette, hogy ölni is képes lenne a szerelmükért.

Mintha átugrotta volna az idő- és térbeli különbséget: egyik pillanatban még a pultnál állt, a másikban ott termett a férfi és a nő előtt, miközben maga sem tudta, hogyan került oda.

– Szállj le az emberemről, ha jót akarsz magadnak! – tombolt, és megragadta a nő haját, úgy rángatta a földön, mígnem a teste a marokra fogott hajáról lógott alá.

– Mi az ördög, asszony… – fakadt volna ki Willis, ha közben a táncparketten lévők sietve szét nem szélednek, hogy magára hagyják őt, a jövendőbelijét és a szeretőjét. Amúgy sem lett volna esélye lezárni a kérdést; Bassey nem hagyott rá időt. Az ajkán csattanó tenyér hatásosan belé fojtott minden szót, csak az ostorcsapásra emlékeztető hang pattogott a falak közt, melyek egy pillanattal korábban, amikor a zenekar még játszott, és nem a csődületet figyelték, készségesen magukba itták a trombita, szaxofon, gitár, zongora és dob hangjait.

Bassey-t elvakította a düh, de csak egyetlen pillanatra. Willis karjára fonódó feszes ujjai és a szeméből sugárzó indulat emlékeztette rá, hogyan legyen kicsi és védtelen.

– Kérlek – esengett. – Ne, ne, ne. Nem akartam, bébi, annyira sajnálom. Nem tudom, mi ütött belém.

Egészen apróra zsugorodott, miközben könyörgött, és az ökölcsapásokra készült. Willisnek nem kellettek a szavai. Nem akarta hallani őket. Megragadta a torkánál, és vérben forgó szemmel és kitágult orrlyukakkal, mint egy feldühödött bika, gyakorlatilag a levegőbe emelte.

– Vonszold ki innét a segged! – vicsorgott, és a nyakánál fogva átrángatta Bassey-t a tömegen, ami úgy vált szét előtte, mintha Mózes volna, ők pedig a Vörös-tenger.

Senki nem menthette meg Bassey-t. Senki nem is próbálkozott. Ráhagyták a férfira, hogy tegye, amit tennie kell, ő pedig tette is: kivonszolta Bassey-t az erdőbe, nem messze a Negyed tisztásától, és ott, az aratóhold fényénél, véresre verte a nőt, akit elmondása szerint szívből szeretett.

Mikor végzett férfiassága kinyilatkoztatásával, és úgy érezte, sikerült tudatosítania az erkölcsi tanulságot, Willis felrángatta Bassey-t a földről, és maga elé állította, hogy tenyerével lesöpörje a hajára és ruhájára tapadt földet, leveleket, gallyakat. Mintha rongybabát venne fel, amit egy rosszalkodó kisgyerek elejtett.

– Miért nem bírsz rendesen viselkedni, Bassey? – kérdezte. Törlés, törlés. Rázás. – Tudod, hogy szeretlek, nem? – Törlés, törlés. Rázás. – Ugye tudod? – kérdezte erőszakosabb hangon.

– Igen. – Bassey alig tudta kipréselni a szót feldagadt, vérző száján. Többre nem is telt tőle, csak erőtlen bólogatásra.

– Nem vághatod csak úgy szájon az emberedet, Bassey, ezt még neked is tudnod kell. – Törlés, törlés. Rázás.

Bólintott.

– Ideje vezekelned a bűneidért, bébi. – Törlés, törlés. Rázás.

Lökés.

Bassey visszatért a földre, csak ezúttal térdepelt. Willis egyik kézfejével lágyan cirógatta az arcát, míg a másikkal gyakorlottan leoldotta nadrágszíját.

– Willis, kérlek…

– A feleségem akarsz lenni? Mi? – A férfi lassan lehúzta a cipzárját.

– Kérlek…

– Kérlek? Kérlek, mi? – A férfi fojtott, fenyegető hangon ösztökélte, míg igazított az alsónadrágján, és elővette a szerszámát. – Miért könyörögsz? Mondd ki!

Bassey szavai belefúltak a könnyekbe, és az ajka különben is túl nagyra duzzadt ahhoz, hogy beszélni tudjon. Még sikerült feljajdulnia, amikor a férfi megmarkolta a haját, és az ágyékához rántotta az arcát.

– Rajta, rimánkodj csak, te kis lotyó! Könyörögj, ha már ennyire Mrs. Cunningham akarsz lenni!

Bassey próbált összeomlani, begubózni és apróvá válni, de ahogy küzdött az erőszak ellen, csak még jobban felbőszítette a férfit. Érezte az első ökölcsapást, látta közeledni a másodikat. Azután megjelent előtte a kislánya arca, az édes Gracie, ahogy kacagva szalad felé, kis kezében a frissen szedett borzas kúpvirággal, háta mögött a sárgálló virágokkal teli mezővel.

S azon túl a tündöklő nappal.

Grace tudta, hogy valami rossz történt az anyjával, még mielőtt az öreg Jussie Mack utat talált a hírrel a Brodersen-ház bejárati ajtajához – mielőtt még Mamó felfogta volna a szavai értelmét. Látta Bassey holttestét a mozgóképeken, míg Ms. Ginny szennyesvödrét ürítette a reteráton; ott feküdt kiterítve a koromfekete erdőben a vakító fehér ruhájában, virágokkal a hajában, és a pénzérmék úgy fénylettek a szemén, mint csillagok a tiszta éjszakai égen. Nem értette, mit jelent mindez, sem azt, miként került oda az anyja, de azt igen, hogy tűnhet bármily békésnek, nincsen nyugalma.

Mamó az újszülött Brodersen születési bizonyítványát töltötte ki, amikor Jussie Mack szekere ráfordult a behajtóra. Ms. Ginny épp a kisbaba nevét betűzte – „Sandy y-nal, nagyi, és Annabelle két n-nel meg két l-lel” –, mikor Mr. Brodersen fogadta Jussie-t a tornácon. Amint hallotta a külső ajtó csapódását, Ms. Ginny küszködve felült, és tisztába tette a dolgot.

– Figyeljen, nagyi. Elmegy, igaz? Elég világos ahhoz, hogy a férjem gyereke legyen? Mondja, hogy így van.

– Gyönyörű kis csöppség – felelt Mamó hasonlóan fojtott hangon –, de nem garantálhatok semmit, csak hogy a nap reggel kél, és este nyugszik. Ez minden, Ms. Ginny.

– De beírhatja a bizonyítványba, hogy így van… hogy a férjem az apja, meg hogy fehér – erősködött kifulladva, könnyes szemmel Ms. Ginny.

– Megtenni megtehetem – felelte Mamó –, csak az nem volna igaz, én meg nem hazudhatok egy hivatalos iratban, mert akkor mehetek egyenest a börtönbe, Ms. Ginny, tudja jól.

A másik lehetőséget is jól ismerték mindketten – mi történik, ha Mamó „négernek” bélyegzi a babát a születési bizonyítványban. Mintha aláírná a halálos ítéletét. Mamó időről időre hallott ilyet, de még a saját szemével is látta őket – a barna újszülötteket, akiket a csapodár asszonyok férjei hagytak az útszélen az elemeknek vagy a vadaknak, mikor melyik ért oda előbb, vagy a színesek árvaháza előtt, ahol az ilyen anyátlan gyerekre csak szenvedés várt. Hallott olyan családról, ahol a színes kisbabát bevarrták a jutazsákba egy nagy kővel, azután behajították a Sussex folyóba, amikor pedig a víz partra mosta a gyereket, a fehérek csak a vállukat vonogatták, és mentek tovább a dolgukra, mintha a kisbaba bűne lett volna. A feketék se nagyon tehettek mást, mint hogy meggyászolták.

– Ki kell jönnie, nagyi. – Mr. Brodersen jelent meg az ajtókeretben. Már nem tűnt olyan mordnak, mint korábban, amikor ráförmedt Gracie-re.

– Igenis, uram – vágta rá Mamó, és a háta mögé rejtette a tollat, mintha ropogós fehér nővérruhájába fullaszthatná a titkot. – Mindjárt végzek a bizonyítvánnyal, aztán csak megvárom, amíg visszajön az unokám, és elrendezzük a kicsi dolgait, Mr. Brodersen. Utána rögvest megyek.

– Nem, nagyi. Most jöjjön. Azonnal. Van itt egy Jussie nevű nigger, és azt mondja, mondanivalója van a számára.

– Jussie? – élénkült fel Mamó. – Teremtőm, csak nem Belinda kezdett vajúdni? Még lenne pár hete.

– Nem ő, Rubelle – felelt Mr. Brodersen még szelídebb hangon.

A férfi még sosem szólította a keresztnevén. Mamó azt hitte, nem is tudja. Lenézett az okiratra és Ms. Ginnyre, azután vissza Mr. Brodersenre. Valami történt. Valami rettenetes. Érezte zakatoló szíve dobbanásai között. Ledobta a tollat és a bizonyítványt, felkapta a szoknyája szegélyét, azzal futásnak eredt, ki a szobából, át a konyhán a tornácra, le a lépcsőn, el Brodersen és Jussie mellett. Meg sem állt Jussie szekeréig.

Ott találta Grace-t, jobb kezében a vészesen ingó vödörrel. Unokája mögött pedig ott volt Bassey teste – véres halom Jussie szekerének végében.

– Mamó – szólalt meg Grace, akinek a tekintete valahová a távolba révedt. – Mama alszik.

Brodersen az ajtóban állt, és cseppet sem érdekelte a Rubelle Adams otthonát ért gyalázat, sem az, ahogy a társai – Rose város seriffjének emberei – bántak az idős hölggyel, a barátnőivel vagy épp a holttesttel, amit készültek elkaparni a földbe. Az asszony elkövette ellene a létező legsúlyosabb bűnt, ezért elvárta, hogy mindenki az ő pártját fogja, és amíg ezt tették, felőle azt csináltak, amit akartak. Ujját az előtte álló Mamóra szegezte, akinek a keze talán elsőként érintette valamennyi gyermeke fejét, de most megpróbált a nyakába varrni egy nigger kölköt. Őt is utolérte a fehér ember legszörnyűbb rémálma, amikor a sok nemzedékre való jó vért, tiszta vért megmérgezte az az egyetlen csepp, a vadak vére. A tisztátalanoké. Rose jóravaló fehér lakói hosszú-hosszú ideje pontosan tudták, hogyan toroljanak meg egy ilyen hitszegést. A fák mesélhettek volna erről, de Brodersen ennél többre tartotta magát. A család bábájaként tekintett az asszonyra, akinek mégiscsak agyonverték a gyermekét, ezért könyörületet gyakorolt, és azt javasolta a rendőröknek, hogy ne kapkodjanak mindjárt a kötélért, de Mamónak akkor is meg kellett fizetnie. Kellett. Mert annak a fattyúnak a születési papírjain a saját kezével, egy hivatásos bába írott esküjével szentesítette a hazugságot, hogy az újszülött egy fehér ember gyermeke. Az ő gyermeke.

Ami hazugság. Törvénytelenség. S bár kirángatta a feleségét, a nigger fattyát és minden holmijukat a házából, kitörölte őket még az életéből is, nem érhette be ennyivel. Több kellett. A nagyinak, aki szentesítette a felesége hazugságát, szenvednie kellett az égbekiáltó bűnért.

– Az ott – mutatott Mamóra, aki mostanra alulról a második lett a javasasszonyok halmában, kiknek fehér ruháját csizmanyomok és könnyek szennyezték be, hogy társai és a pillanat súlya egyszerre nehezedjék rá. Egy négernek még soha semmi jó nem származott abból, ha egy fehér ember vádló ujja rámutatott.

– Kérem, Mr. Brodersen, én nem tudom, mi folyik itt, de esküszöm, helyrehozom – védekezett Mamó, amint talpra tudott vergődni. A ruháját is próbálta eligazgatni, de két férfi máris megragadta a karját. – Csak mondja meg, mit követtem el.

– Tudja azt jól – bökdösött felé Mr. Brodersen fortyogó haraggal.

– Uram, én…

– Pofa be – förmedt rá egy férfi. Azután Brodersenhez fordult: – Mit szájal ez a nigger? Én azt mondom, intézzük el itt, helyben, ahogy a niggereket szokás, ha nem tudják, hol a helyük.

Mamó megmerevedett, de Brodersen feltartotta a kezét, mintha visszafogná a kopóit. A szobában néma csend lett, csak Grace vetette magát zokogva az anyja holttestére.

– Kérem, ne vigyék el az én Mamómat, kérem! – csimpaszkodott Bassey testébe.

– Elég a beszédből. Indulás. – Brodersen megragadta Mamót, és az ajtó felé vonszolta. Mamónak nem maradt választása, engednie kellett az akaratának.

– Vigyázzatok az én Grace-emre! – kiáltott vissza a barátnőinek, miközben a férfiak elvonszolták.

– Úgy lesz! – felelték amazok kórusban.

– És vigyázzatok az én Bassey-mre! – kiáltotta, miközben a férfiak kirángatták az udvarra.

– Úgy lesz! – kiáltottak utána, majd becsapódott a külső ajtó.