Gárdony, Géza

Isten rabjai

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

ELSŐ RÉSZ

1

János kertész víg ember volt. Szerette a névnapokat, disznótorokat, lakodalmakat. Meg is hívták a fejérváriak minden alkalommal. Egyszer azonban, hogy hazafelé dülöngött, belekapaszkodott tréfából egy paripának a legyezőjébe. A paripa oldalba rúgta.

Attól fogva János kertész nem volt többé víg ember. Hívhatták torba, névnapra, lakodalomra, nem ment el. Csak búsult és fogyott. Csak lézengett a kertben.

Egy őszi napon, mikor már vetkőztek a fák, leült a kert fala mellé, a nap melegére, a kajszibarackfa sárga leveleire. És magához intette a fiát.

– Jancsikám! Ülj le ide elém, a gyepre.

A fiú falevelet gereblyélt. Letette a gereblyét. Tizenkét esztendős gyerek volt akkor; pufók, mint a kulacs, és borzas, mint a pemet. Az apja korán munkára szoktatta. Persze csak könnyű munkára, aminőt gyerek bírhat. Iskolába nem járt. (Nem volt még akkor iskola Magyarországon, csak egy-két papi-iskola, de az se gyerekeknek.)

Jancsi leült hát az apja elé, és okos szemmel pislogott reá. Az apja ünnepies hangjából érezte, hogy valami komoly beszéd következik.

– Én már nem sokáig élek – kezdte az apja azon a rekedt-susogó hangon, ahogyan a mellbajosok beszélnek. – Érzem, hogy lehullok én is, mint a falevél.

Búsan pillantott a gyepre, a gyepen sárgálló baracklevelekre. Aztán folytatta:

– Ha meghalok, a prépost úr a helyembe maraszt. Mindent értesz már, mindenféle kertészi míveletet. Anyád is ért mindent. De lásd, az okos kertésznek vannak titkai...

A gyerek pislogott. Tehát titkokat fog megtudni. Vajon kincset ásott-e el az apja, mikor az ellenség járta az országot?

A beteg szeretettel nézett a fiúra:

– Elmondok neked egyet-mást. Mindennap egyvalamit. Hogy megtarthasd. A fejedben. Mert látod: minden ember... annyit ér... amennyit... tud. Ha olyat is tud... amit más senki se... akkor mindenkinél többet ér... Ígérd meg, hogy... amiket elmondok... senkinek... el nem mondod... Csak mikor... te is halálodat érzed... mint én... akkor... Annak mondod meg... akit... legjobban szeretsz... Ígéred?

A fiú rábiccentett.

– Tulajdon édesanyádnak se.

A fiú biccentett.

A kertész pihent kevéssé. Aztán halkabban folytatta:

– Hát melyiken is kezdjük... A hagymás növényeken. Tudod, hogy a hagymánkat mindenki bámulja. A világon sehol akkora hagyma nem terem... mint a mi kertünkben. De ha más kertben szaporítják... csak kicsi hagyma... válik abból.

Köhögött. Elhajtott egy legyet a keze fejéről, és körülpillantott.

– Hát annak a titka:...a hagymába lyukat szúrsz. Árral. Vagy szöggel. Aztán magot nyomsz a közepébe, hagymamagot... Úgy ülteted...

A fiú bámult, pislogott.

A beteg a mellére tapasztotta a tenyerét, mintha le akarná fogni a köhögést, és susogva folytatta:

– Nem érted? A mag az élet. A hagyma a rothadás. Az élet a rothadásból kikél... De minden növevénynek más a természete. Mint az embernek. Meg köll vele ösmerkednünk. Van olyan, aki csak kövér földben díszlik, mint a mák és a napraforgó, meg a jeges levelű lapu. Van olyan, akinek szegénység a világa. A kövirózsa példának okáért, vagy a borostyán, vagy az őszibarack. Ismét más növevények a társas életet szeretik, mint a hangyák vagy a farkasok, vagy az emberek: a fenyőfa, nyírfa, bükkfa. Ismét mások a magányos életet kedvelik, mint a remeték: a diófa, hársfa, birsalmafa, berkenyefa. De berkenyefát soha ne ültess... A berkenyefa... nem terem addig... ameddig az ültetője él...

A köhögés újra elfogta. Kínos, mély köhögés. Szinte érezni lehetett, hogy valami szaggatja a tüdejét.

Intett a fiúnak, hogy menjen a dolgára. A mellére tapasztotta a tenyerét: köhögött.

Később felkelt, és holmi reves fát és korhadt csontot törögetett malomkövön. Aztán homokot kevert bele. A homok után a szemétdombhoz ment: egy lapát szemetet vett onnan. A szemetet megszitálta. Vakondok-túrásból is szedett fekete földet. Egybevegyítette valamennyit. Ládácskába eresztette. Vizet öntött reá.

A fiú érdeklődéssel nézte. Akkor már arra gondolt, hogy íme: ez is valami titok.

Az apa megint magához intette:

– Látod: így készítsd a nemes virágnak való földet. Mentül nemesebb, antul több szemét aprajába ültetjük.

Fogta az ásót, és intett a fiának.

A kert sarkába vezette. Ott egy bokor elszáradt levelű liliomtő állott.

Intett a fiúnak, hogy ássa ki.

A földből négy liliomhagyma fordult elő. Fölszedette. A kötényébe rakta.

Aztán a kertnek a másik sarkába mentek.

Intett a fiúnak, hogy ásson. A fiú kétarasznyi gödröcskét ásott. Négyet. Egyik gödröt a másiktól távolacskán. Egyiket orgonabokrok közé, másikat vadrózsa-bokrok közé, harmadikat, negyediket csak a sövény mellé, ahogy az apja a keze intésével megjelölte.

Mikor elkészült vele, az apa újra intett neki, hogy hozza el a szemétkeveréket.

A fiú futva ment és térült.

Mindenik gödröcskét megtöltötték szemétfölddel.

Közben a kertész susogott:

– Lásd: ritka méltóságos virág ez... Szemétsöpredékben díszlik legszebben... Csendet szeret... félrehelyet... Ahol kevesen járnak, ott nő magasra...

Közben elültette a négy hagymát. Betaposta gondosan.

Aztán bevánszorgott a házba, lefeküdt. A felesége ebédre hívta. Intett, hogy nem eszik még. A fiát hívatta. A szobából kiküldött mindenkit.

– A liliom... várj...

Nem bírta tovább folytatni. A feje lekókadt. Meghalt.

Jancsi hetekig tűnődött: mit mondott volna az apja? A liliom az ő kertjükben igaz hogy nagyra nőtt, és az illata is csodásan erős volt, különösen éjjel. Jancsi azelőtt azt vélte, másutt is csakolyan az a virág. Mit mondott volna még róla az apja?

Hátha az anyja tudja? Az anyja is sokszor dolgozott a kertben. Ojtani is segített. Hátha neki is elmondott egyet-mást az apja a természeti rejtelmekből?

Egy decemberi napnyugtakor az anyja korpát kevert a disznóknak. Megkésett kissé: sietett. Jancsi a szakajtókosárból ejtegette mellette a korpát a dézsába.

– Édesanyám – szólalt meg –, a liliomról... mit nem tud más kertész?

Az anyja rábámult:

– Mit nem tud? Hát hogy a fekete fenébe tudjam én, hogy mit nem tud? Törődök is én avval, hogy mit tud, mit nem tud! Éppen az nekem a gondom! Eredj a pokolba az ilyen ostoba kérdésekkel, mert mingyá hozzád kenem ezt a kavarófát!

2

A következő tavaszon, még alig szikkadt a föld, az asszony előszedte az ásót, gereblyét a kamarából.

– Gyere, Jancsikám – mondotta –, fogd azt a gereblyét. Hadd lássák, hogy csakúgy megmívelődik a kert, mint mikor szegény apád élt.

Vaskos karú, dimbes-dombos asszony volt az özvegy. A lába is vaskos, a válla is erős. Máskülönben alacsony és tömzsi, mint a fia. Mindig ettek mind a ketten, hát nem csoda, hogy kövérek voltak. A prépost házánál mindenki kövér volt. Csak a prépost volt sovány. De a prépost jobbára Budán élt a királynál.

Hát ahogy belefognak a munkába, megjelenik ám Lukács úr, a prépost deákja a kertajtóban. Köpönyeg van rajta, vadgalamb színű; az oldalán kard; a fején behorpasztott, fehér bárány-süveg.

– Asszony – szólt oda méltóságosan –, hagyd abba az ásást. Ezentúl nem az lesz a dolgod.

Mert méltóságoskodó ember volt Lukács uram, mint a pulyka, noha csak otthon, a prépost házánál. Budán a pulyka se méltóságos. Igaz, hogy abban az időben nem is volt még pulyka Budán, de Fejérváron se, és sehol se Európában. De Lukács úr mégis olyan méltóságos volt és olyan veres nyakú, mint a pulyka. A cselédséget ő kormányozta. Ő rendelte el: ki dolgozzék a tanyán, ki dolgozzék bent a városban. Akkoriban a cselédek még jobbágyok voltak.

Az asszony elfehérült, még a szája széle is elfehérült. Ijedten és alázatosan nézett a deákra. Elijesztette az a gondolat, hogy a kövér házból kiteszik őket, ki, valami sovány tanyára.

– Szedd össze mindenedet – rendelkezett tovább Lukács úr –, ásót, kapát, gereblyét. Az uram azt parancsolja, hogy holnap gyössz Budára, a Szigetre.

– A Szigetre? – hebegte az asszony.

– Oda. A király kalastromot építtet ottan, apáca-kalastromot. Annak a kertjét te fogod megmívelni, beültetni. Mikorra beköltöznek az apácák, minden zöldüljön benne.

S az érdemes férfiú sarkon fordult, és otthagyta a kővé vált kertészasszonyt.

Az udvar közepén azonban megállt, megfordult, visszatért.

– Julis, azt is parancsolja a prépost úr, hogy szedj össze mindenféle magvakat, gyökereket, csemetefákat és mindenféle kerti jót. Te tudod, hogy mi hol áll. Holnap reggel lovas szekéren jöttök Budára.

Az asszony a két markába fogta a fejét. Mihez kapjon előbb? Ahogy a tekintete a fiára fordult, megbotránkozva látta, hogy a fiú üstöke mennyire megnőtt, és milyen bozontos.

– Haj, lompos élhetetlenje! – kiáltotta. – Így mennél-e a király elejbe? Hozd ki tüstént az ollót meg a széket!

A gyerek elvörösödve kullogott be a székért, ollóért. Máris úgy érezte, mintha a király előtt állna. Az asszony jókora virágcserepet kapott fel a földről. A cserepet rányomta a fia fejére fülig, s elnyírta alatta a fiú haját.

Jancsi azon éjjel keveset aludt. Sohasem járt Budán. Csak a mesékből hallotta, hogy ott lakik a király. Némelyik mese arról is szólt, hogy a parasztfiú hogyan barátkozik össze a királykisasszonnyal. Bizonyára új szűr van akkor a parasztfiún. Más mese arról szólt, hogy a királykisasszonyt sárkánynak kell odaadni, de egy bátor legény megszabadítja, s van aztán lakodalom!

Álmodott Jancsi aranyról, ezüstről, koronás emberekről és koronás asszonyokról, és egy új szűrről reggelig.

Napfölkelte után Lukács úr megint benézett a kertbe.

Látta, hogyan fel van ott halmozva mindenféle kis zsák, magvas zacskó és gyökeres kosarak. A szekér is ott állt már a kert végén.

Lukács úr lóra ült, és elügetett Budára.

Kertészék csak déltájt érkeztek a Gellérthegy alá. Hűvöske tavaszi nap volt az. A hideg kékre fázlalta Jancsinak a kezét és pirosra az orrocskáját. A Gellérthegy sziklái között fehérlett még helyenkint a hó. De az út mellett már zöldikélt a pásztortáska meg a fű.

A hegy tetején még akkor nem volt vár, se semmiféle építmény. Csak egy magas faoszlop meredezett rajta. Az oszlopon kétoldalt fogak látszottak. Olyan volt messziről, mint valami földbe szúrt, óriás halgerinc.

A kertészné elöl ült egy negyvenéves forma, csontos pofájú paraszt mellett, aki a szekeret hajtotta. Jancsi hátul, a szűrébe burkolódzva, a zsákokon. Olykor irigykedve nézett a szekeres nagy, kopott, fekete prémes süvegére. A préposttól kapta azt a szekeres. Molyrágta medve-süveg volt, rövidre nyírt szőrű, borzas. A szekeresnek a füle szinte kétfelé konyult tőle. De úgy szép a süveg, ha bő.

Az ember beszélgetett az asszonnyal:

– Nem gondolsz-e férjhő-menetelre?

– Isten ments – felelte az asszony, mintha megcsiklandozták volna. – Meg aztán ki venne el engem?

És szemérmesen mosolygott maga elé.

– Hászen fiatal vagy még – fűzte tovább a szekeres. – Harminc esztendős se vagy talán.

És az asszony arcára sandalított. Ostoros kezével egyet simított disznósörtéhez hasonló, kemény szálú bajuszán. Az asszony vidáman sóhajtott:

– Harminckettő.

– Még az se sok. Még avval elvesznek. Ahun a: Buda vára.

A várat akkor építették a hegyen. Magas falak csupa négyszögletű, fehér kőből. Egy megkezdett palota is látszott a várhegyen. Sok ökrös szekér nyikorgott az úton. Nagy halom kövek hevertek mindenfelé.

A hegyoldalon egynéhány régi ház állt összevissza. Ó falak, új tetők. Az ablakokon vasrostély. Azok bizony kívül maradtak a várfalon.

Jancsi álmélkodva nézte a várépítkezést. Aztán a Dunára fordult a tekintete. A Duna szélesen folyt és sárgán. Híd nem volt rajt egy se. A túlsó parton egy városka látszott. Valami kétszáz kis földszintes ház, s köztük két új torony meg egy tetőtlen, kormos. A házakon jobbára új cserépzsindely vöröslött.

– Az ott Pest városa – magyarázta a szekeres. – Az a csonka tornyú templom benne a domokos barátoké vót. Abban öltek meg a tatárok százkilencven barátot egyrakáson.

Jancsi elborzadva nézett a városra. Az akkori Pest csak magja volt a mostaninak. A Halas-piacnál volt az alsó vége, a felső meg a Kishíd utcánál. A város keleti kapuja ott volt, ahol ma a ferencrendiek temploma áll.

– Ott halt meg Bánfi Buzád – folytatta a szekeres. – Ösmertem. Gyóntam is neki egyszer húsvét előtt. Szép fehér hajú, öreg barát volt. Öles ember. Nincs most ahhó fogható a domokos barátok közt. Karddal védelmezte az oltárt. Húsz tatárt levágott, míg végre maga is vérébe dőlt.

Meggyihikelte a lovakat, s tovább beszélt:

– Veszettül pusztítottak ott a tatárok. De hogy a Dunán nem bírtak akkor átkelni, hát a leölt embereket egybehordták a parton. Magas halmokat raktak a halottakból. Én is láttam.

A lovak fáradtan bólogatva haladoztak tovább. A szekeres hallgatott.

Aztán megint megszólalt:

– Én is özvegy vagyok. Mán három esztendeje...

– Aztán mér nem házasodik meg kend? – kérdezte lágyan az asszony.

A szekeres mosolyogva vonogatta a vállát:

– Minek? Vén is vagyok má rá...

– Dehogyis vén. Ilyen ember még nem vén.

A szekeres megint a vállát vonogatta, s elgondolkodva hallgatott. Az asszony is.

És úgy szemszögből egymásra pillantottak.

Egyszer aztán a szekeres a távolba mutatott az ostorával.

– Ahun a Sziget, a Nyulak szigete.

A mai Margitszigetre mondotta. Tekintetes, szép sziget volt az akkor. Hosszabb és szélesebb is, mint most. Közepén két templomtorony nyúlott ki a még leveletlen fák közül. Az alsó végén szintén várépítkezés látszott. A sziget többi része csupa leveletlen fa és bokor. Egy-egy sárga folt köztük láthatóképpen fűzfa.

– Ott lakik most a király – eredt újra szava a szekeresnek. – Ott lakik a sziget felső végén. Ahun látszik is mán a fekete fedelű kastély. Az esztergomi érseké volt az, de a király lakja, mivelhogy nincsen érsek. Azt mondják, hogy a pápa nem ad érseket. Mert a király is mást akar, a pápa is mást. Tudja fene. Az urak is csakúgy veszekszenek, mint a magunksorabeliek. Tudja fene...

– Bár a mi prépost urunkat tennék meg érseknek – vélekedett az asszony.

A szekeres vállat vont:

– Mit nyernél vele?

Aztán kinyújtotta a nyakát:

– Látszik mán Szent Pál falva is. Ott a fák közt, az érseki palota előtt. Vár-e ugyan a komám? Ha várna, ebéddel várna.

– Ott lakik a komája?

– Ott. De nem tudhassa, hogy jövök.

– Van énnálam egy egész sonka. Az ebéd felől gondja ne legyen.

– Abbezony jó lesz. Köszönöm, Julis. Látjátok-e a sziget közepén azt az új tornyot?

– Látjuk.

– No hát oda viszlek benneteket. Az a kalastrom.

Magas, karcsú torony vöröslött ottan. Még dolgoztak rajta. Körül volt építve kőműves-állványokkal. A kereszt ezüstösen csillogott már a torony tetején.

Jancsi vélte, hogy álmodik. Hogy ő láthatja ezentúl a királyt! Ott fog ásni, nyesni, ültetni, gyepet nyírni a királyi palota közelében! Megismerkedik a királlyal, a királynéval, királyfiakkal, királykisasszonyokkal! Aztán majd a király ott sétál, és megszólal:

– Mit mívelsz, Jancsi fiam?

Felhévíz falunál, vagy ahogy ma mondjuk: Császárfürdőnél lekanyarodott a szekér a Duna-partra. Két malom is kelepelt ott. A víz fehéren gőzölögve omlott a malomkerekekről a folyásba. Egy ködmenes ember mosta benne buzgón a lova lábát. Egy barátféle öreg meg a maga lábát áztatta alább.

– No, itt leszállunk – mondotta a szekeres. – Meg is ebédelhetünk. A hidas majd általjön értünk.

3

A szekeret délután átszállította a hidas. Jó széles, erős alkotmány volt az. Elfért rajta négy szekér is. Körös-körül vastag korlát zárta be a félős állatokat. Két ember vonta át kifeszített, vastag kötélen. A szekeres is megpökte a markát, és vont.

Lukács deák már várt rájuk a parton. Szótlanul vezette őket a fák és bokrok között tört szekérúton a sziget közepére.

Négyszögre szabott, téres-tágas új épület állott ottan. Még csupasz tégla minden fal, de már a tetőt cserepezte a munkások raja. Az épület elején magas hátú, szép kis templom állt a nagy házzal egybeépítetten. A tornyon is megkezdődött már a tetőzés. Fenn a tornyon valami borjú-hangú ember nótázott – németül:

Bi dem brunnen stuont ein boum,da gesach ich einen troum,ich was von der sunnengegangen zuo dem brunnen... Lukács úr hosszú kőfal mellett vezette őket tovább. A kőfal is új volt és magas. A déli vonalon széles kapuhely. Bent nagy udvar. A kapu két erős tölgyfa-szárnyát még akkor a gyepen gyalulták. A sarkvasak már benne álltak a kőben.

A deák beigazította a szekerest az udvarra. Ő maga elöl haladt.

Jancsi sohase látott akkora udvart. Fák is álltak benne, öreg fák. Ketteje nyírfa volt, a többi tölgy. A tölgy még csak nem is rügyezett – még rajta barnultak a tavalyi levelei is –, de a dereka mégis zöld volt: borostyán kúszott fel rá magasan.

Az udvar déli két sarkán két vakolatlan ház állt. Nem nagy házak. Az ácsok akkor rakták fel az egyikre az ollófákat. A másik már be volt cserepezve. A tetejére keresztet is tettek, mint kápolnákra szoktak. Az udvar másik két belső sarkán is állt egy-egy ház a főépülethez ragasztottan, de még födetlen mind a kettő.

A deák a keresztes házhoz vezette őket.

– No, itt a beteg-házban rakodjatok le. Oda a sarokba. A nagyobbik szobába hordjatok be mindent. Ez a nagy udvar lesz a veteményeskert. Ezt kell először is felásnotok, beültetnetek. Aztán... gyertek csak...

Nagy lépésekkel vágott át az udvaron a napkeleti belső sarok felé. A falnál félölnyi mély csatornát kövezett három munkás.

– A Dunába szolgál ez a...? – kérdezte a deák.

– Oda – felelték a munkások a süvegüket megemelintve.

A deák tovább haladt, az udvar belső sarkának. Széles ház állt ott a főépülettel egybeépítetten. Még vakolatlan az is.

A deák belépett az ajtón. Jancsiék utána. Tágas, alacsony terem. A terem közepén két nagy, terjedelmes tűzhely. A sarokban kenyérsütő kemence – az is temérdek.

Az egyik tűzhelyen szén– és hamurakás füstölgött. Kívülről a nap besütött az ajtón, s megvilágította a kővel-téglával vegyesen rakott falakat. A deák egy hosszúkás nagy terembe nyitott a konyhából. A teremnek két magas, kettős-szárnyú ajtaja nyílt befelé.

– Az ebédlő, ugye? – kérdezte a deák egy munkástól, aki épp kőlapot rakott ottan.

– Nem tudom, uram – felelte a munkás.

Az ebédlőből meszes-bűzű folyosóra jutottak ki. Sok kis ajtónyílás egysorjában. Az ajtók még nincsenek felrakva. A folyosó vonala közepén világosabb boltozatos átjáró van ott a belső udvarra. Csak kis udvar az; körös-körül tornác. Csupa oszlop és oszlop. Mind fehér kőoszlop. Alacsony kőkorlát is persze, hogy az eső a tornácra be ne verje a sarat.

– No – szólt ismét a deák –, hát ez lesz a virágoskert. Ha amazt elvégeztétek, ezt ássátok. Úgy dolgozzatok, hogy mikorra idejönnek az apácák, itten virág nyíljon. Hoztatok-e magvakat?

– Hoztunk – felelte az asszony –, magvakat is, töveket is.

Visszatértek a folyosóra, onnan az ebédlőbe, onnan a konyhára, onnan a nagyudvarra.

A nagyudvar közepén kutat kövezett három munkás.

– Deák uram – kérdezte alázatosan az asszony –, mikor jönnek ide az apácák?

A deák vállat vont:

– Mikor már minden kész. Talán Szent György napja után.

– Ezek a vadfák itt maradnak?

– Maradnak a ménkűt! Mingyárást állítok embert, aki kivágja őket. Ássatok addig a kórház előtt.

S otthagyta őket.

De a kapunál megint visszafordult:

– A munkásoknak itt a konyhán főznek minden délben. Ti is kaptok, csak gyertek ide bátran a fazekatokkal.

Még vagy kétszer visszatért.

– Nehogy ezt a nagyudvart mind megássátok: csak felét.

Azután meg azért tért vissza, hogy megmutassa: melyik felét ássák az udvarnak: nehogy a konyha mellett ássanak, vessenek. Mert hely kell a tüzelőfának is.

Az asszony megnézte a beteg-háznak nevezett házat. Ötablakos, tág szoba, s benne egy nagy búbos. Belőle még két kisebb szoba nyílik. Tornáca is van a kórháznak, boltíves, oszlopos. Mind a három szoba üres még. Téglatörmelék, gyaluforgács, lábszemét, mészszag, kőszag minden szobában.

Behordták oda a holmijukat: kis zsákot, nagy zsákot, ruhabatyut, szerszámokat. Csak a csemetefákat hagyták künn az udvaron.

– Aztán, ha erre jársz – mondotta az asszony a szekeresnek –, meglátogass ám bennünket, Miklós.

– Jó-jó – mosolygott a szekeres –, megnézlek.

Simított egyet a kemény sörtebajuszon, és kezet nyújtott.

– No, ne szorítsd úgy a kezemet! – sikkantott az asszony – bizony még csontot tör bennem!

Amíg így évődtek, Jancsi megszökött tőlük. Mi van beljebb? Meg hát a királyi palota...

Átosont a konyhán s ebédlőn vissza a folyosóra. Sorra kandikálta a cellákat. Mind üres volt és kőmívesmunkától szemetes. Fölfedezte, hogy a folyosó patkó alakban épült. A külső ablakok rajta olyanok, mint a várfalakon a rések. A napfény ahogy besütött a réseken, olyan volt a folyosó, mintha arany gerendái volnának.

Jancsi a folyosónak Óbuda felől való sarkán egy festetlen ajtócskára bukkant. Mi lehet ott és odább? Az ajtó félig nyitva volt. Terpentin-szag áramlott ki belőle. Jancsi bevizsgálódott.

Hát megint egy nagy terem. Valaki létrán áll, és a falat festi: egy nagy hajú emberke. Koronás vitézt fest. Páncélba van öltözve a vitéz, és bárdot tart a kezében. A feje fölött szent sugár köre. De csak vörhenyes vonásokkal van még vázolva minden.

A fal másik felén egy másik, koronás ember-rajz: fehér a szakálla, ráncos a homloka, kettős kereszt a kezében. Egy asszony is áll a falon: az is koronás, és fiatal. A lábánál koldus térdel, bokros-szakállú, rongyos. Az asszony valamit nyújt neki. De a keze feje még nincs megfestve.

Jancsi bámult érdeklődéssel nézte, hogyan vonogatja a vörös krétát a festő. A koronás vitéznek a lábát rajzolta. Vasat rajzolt reá, lábszárvédő vasat. No, ügyes kezű ember.

Jancsi talán estig is ott bámészkodott volna, de megpillantott a padlón egy ujjnyi kis vörös krétát. Körülnézett: van-e még valaki a teremben? A festőre is lesett. Lehajolt, és zsebre vágta a krétát.

De odább is igyekezett mindjárt. Persze nem azon a kis ajtón illant ki, hanem egy nagyobbon. Megint folyosóra bukkant. A folyosó folytatása volt a patkó alakúnak. Tehát körös-körül vonul el a ház belsejében a folyosó.

De nem szemlélődött tovább. Egy munkás kék festéket tört az ajtó előtt, vörhenyes márványlapon. Körülötte csupa festékmaszat volt a föld. A ruháján is tarkállt a kék, vörös, fehér és mindenféle festékpiszok. Jancsi kémlelőn pillantott reá. Tovább inalt.

Valami szép, fehér márványküszöböt talált. Azon elbámult. Sose látott még márványküszöböt. Nagy, széles ajtóhely. Mi lehet belől? Boltozatos terem. Magas, ékes vasrácsozat. A rács nyílásán át megint egy terem, még nagyobb terem... prédikálószék áll benne. Az is fehér márvány.

Tehát templom, nagy, hideg templom. Nem akkora, mint a fejérvári, de mégis nagy. A márványküszöbös, vasrácsos terem meg az apácák kórusa. Látott már ilyet otthon is, Fejérvárott.

Levette a süvegét, és visszafelé fülelt: robog-e valaki utána a kréta miatt?

Nem robogott senki.

Jancsi belopakodott a rácsig. Átdugta a fejét, s bevizsgálódott a templomba. Három kőoltárt látott odabent. De csak készületlen oltárok voltak. Egyik a nagy oltár, oldalvást meg két kisebb.

A templomban még állványok meredeztek. A téglák közül kifehérlett egy-egy karcsú márványoszlop. Kőművesek dolgoztak ottan. A téglák közeit simították. A magasból kiáltás hallatszott:

– Moalte!

Az egyik kőmíveslegény volt a kiáltó. A templom ablakában állott. Az ablak keskeny volt, és olyan magas, mint a kőmíveslegény. Pedig hosszú ember volt az a kőmíveslegény, még az orra is hosszabb, mint más emberfiáé.

Jancsi még beljebb szemlélődne, de jaj, megindul a nagy vasrács, és dől befelé. Vélte, hogy rádől a templom! No, nem dőlt rá, se ő nem dőlt be, csak a rács közepén a vasajtó indult meg, az is csak a sarkán fordult be lágyan. Akkor látta, amennyire ijedt szem láthat, hogy a rács közepe ajtó, kétfelé nyíló vasajtó. Még a kulcs is benne van, két vaskos, új kulcs, belülről záró.

A szíve lükögött. Visszavonta az elmozdult vasajtót, és jobbra-balra tekingetett, nem szidja-e valaki össze?

Nem nézett rá senki. A kőmívesek fütyültek, danoltak. A süveg a fejükön.

Jancsi megbotránkozott ezen. Ha nem is kész még a templom, mégiscsak Isten háza!

Visszafordult, és óvatosan lesett a folyosó azon pontja felé, ahol a festéktörő embert látta.

Az ember már nem volt ott.

Jancsi nem mert arra visszatérni, ahol a festő dolgozott. Elkanyarodott hát a folyosó keleti ágán, s meg is találta az ebédlőt a déli szögleten, a Pest felől valón. De a folyosón épp egy nagy feszületet cipelt két munkás. Bevitték a Budára néző sarkon egy nagy szárnyas ajtón. Az megint érdekelte. Mi van ottan?

Hát megint egy nagy üres terem. Hideg, mint mindenütt. Az asztalosok ablakrámákat faragnak benne.

A feszületet a fal mellé állítják. No, szép életnyi nagyságú Krisztus függ rajta! Ki van pingálva a vér a fején, lábán, két kezén, mintha most serkedezne élő-eleven melegében.

Nem nézte, sokáig. Hátha a festő keresi a krétát?

Visszaosont a folyosóra, s hátra vigyázva szemlélgette a szobákat.

Üres cellák voltak, kicsik, nagyok, bolthajtásosak, földjük is téglázott. Az egyikben elrejtette a krétát egy deszka alá. Aztán óvatosan pillantott szét, hogy kémleli-e valaki? Nem kémlelte senki. Átfutott az ebédlőn és konyhán a nagyudvarra.

A kórházból az anyja szoknyája lebbent elő. Ásót hozott ki az asszony.

– Hun vagy mán, no! – kiáltott a fiára. – Bontsd elő a korai magvakat, oszt gyere. Hozd a gereblyét is.

S mindjárt ott az udvar sarkán megmérte egy tekintettel a helyet; a háta mögé is tekintett. S benyomta az ásóját a földbe.

Estefelé elpiroslott az ég. Jancsi már belefáradt a gereblyézésbe. Köhintett: szólni készült az anyjának, hogy végeznek-e már? – de megpillantja, hogy a veres nyakú deák közelget meg a prépost. Nézegetnek, meg-megállnak, szemlélődnek a nagyudvaron.

Jancsi lekapta a süvegét, és a préposthoz futott, kezet csókolt neki. Az anyja is kezet csókolt.

– No, asszony – mondta nyájasan a prépost –, látom, hogy dolgozol. Azt mondták, hogy minden kerti munkát értesz, az uradtól megtanultad.

Sovány, barna ember volt a prépost, apró szeme szinte elveszett alacsony szemöldöke alatt. Fekete bársonysüveget viselt. Arasznyi hosszú, ritkás szakállát marokkal simogatta. Méltóságos volt még a földön terjengő árnyéka is.

– Mindent értek – felelte alázatosan az asszony –, csakúgy, mint az uram.

A prépost csak simogatta a szakállát.

– Hát lelkem, azért hívattalak ide, mert itt is maradsz. Tudod, hogy apácák költöznek be ebbe a hajlékba. Te is be fogsz öltözni apácának, másodrendű apácának, szolgáló apácának.

Az asszony csaknem elrogyott ijedtében.

– Az apácáknak ugyanis kell egy magadfajta kertmíves asszony – folytatta a prépost. – Veszprémben nem volt nekik. De a király itt mindenről gondoskodik. Tudod, hogy a király a leányának építteti a klastromot. Nincs mért aggódnod. Lesznek más magadfélék is a klastromban. Csak a konyhán lesz dolgotok, meg a mosókonyhán és más efféle házi mívelkedetekben.

Az asszony csak bámult, mint az orrba csapott tehén. A nevét is hiába kérdezték volna tőle.

– No hát csak dolgozzatok – bólogatott a prépost jólelkűen.

S visszatért a deákkal az épületbe.

Jancsinak a szíve örvendezve dobogott. Tehát a királykisasszony itt lakik majd! És nem is sokára! És együtt élnek! Egy házban! Egy kertben!

A földre bámult. Képzeletében megjelent egy olyan nyúlánk, koronás nőalak, aminőt a festő odafenn a falra pingált, csakhogy fiatalabb.

Hát olyan tündéri szépségű királyleányt lát ő majd itten élő-eleven, igazi valójában.

Köhintett és szólott:

– Anyó! A tulipánhagymákat elhoztuk-e?

4

A klastromon százan is dolgoztak. Napestig zajlott mindenfelé a kalapálás, gyalu-csisszogás, dalolás, fütyülés, rendelkező kiáltások. De a szó mind német volt, vagy néha olasz. A festő meg a kőfaragók talján földről jöttek. Magyar csak a jobbágymunkás volt, amelyik a habarcsot keverte, s fövenyt talicskázott a Duna-partról.

Jancsi serényen dolgozgatott az anyjával. A fákat is irtották már – három jobbágy fejszézte szapora csattogással. Közben elkészült a kút is. Jókora kút volt, de olyan bőven buzgott fel a víz benne, hogy alig ölnyire merült már a veder. A víz persze eleinte zavaros volt. A kútásók merítettek egy vödörrel, s abban csakhamar meghiggadt, megtisztult.

Jancsi is érdeklődéssel kóstolta a vizet. A favágó munkások is odakíváncsiskodtak, s ízlelve ittak a vízből, mint a lúd.

– Duna-víz ez, valóságos Duna-víz – bizonyozott az egyik.

Mások arra vélekedtek, hogy homokízű víz.

Aztán a kútásók a kisudvarra vitték át a szerszámaikat: csákányt, ásót, kapát, köteleket, vödröket, és a kisudvaron kezdtek új munkát.

A kertészné arra gondolt, hogy neki is a kisudvarra kell áttérnie. Mert némelyik virág korán kívánja a földet, mint például a tulipán, a gyöngyvirág, a nárcisz meg a liliom. Abbahagyták hát a nagyudvar ásását, s átmentek a kisudvarra ők is.

A kútásók ott nem a középre szabták a kutat, hanem valamivel oldaltabb, mint látnivaló volt a körültornác négy szögéről, hogy kereszt alakú út szeli majd által a kisudvart. Ki is mérték madzaggal az utat. A kertészasszony is ahhoz igazodott a dolgával.

A tavasz egy napos délutánján valami tíz főúr lépett be a kisudvarra. Mind a tíz ékes öltözetű, piros sarus, kardos méltóság, és szakállasak és hosszúhajúak. Csak egynek volt beretvált az arca meg a bajusza is, egy ötvenéves forma, komoly úrnak köztük, de a haja annak is vállig érő volt, s a ruhája éppoly kardos és virágos, mint a többi főúré.

A kútásók félbehagyták a munkát és levették a süvegüket. Tiszteletes-halkan suttogták:

– A király...

Jancsinak csak eldobbant a szíve. Szinte megmeredten bámult a folyosóról beszállongó urakra. De nem látott köztük koronásat egyet se. Talán hátramaradt?

S várt, várt, áhítatos félelemmel.

Az urakra csak fél szemmel nézett. Látott ő már afféle urakat Fejérvárott. Térdig érő, könnyű köntös volt rajtuk, meggy-színű, dió-színű. A derekukon sárga zsinóröv, kinek selyem–, kinek aranyfonatú. A sarujuk piros vagy borszínsárga. A süvegük kinek gerezdes fehér bársony, kinek kénszín-sárga bársony, kinek kék bársony, kinek piros bársony.

Egy igen fekete szemöldökű barát is hajlongott köztük. (Mintha szénnel festették volna a szemöldökét a homlokára.) A csuhája homokszín-fehér, köpönyege, vagyis mint akkor mondták: kápája fekete. A feje is meg van beretválva, csak épp egy keskeny, fehér hajkoszorú maradt körös-körül. Az arca sápadtas, de a szeme egészséges.

Olyan papot is látott már Jancsi Fejérvárott, csakhogy foltos csuhájúakat, házról házra koldulókat. Domokos barátok az olyanok.

Egy tizenhárom éves forma, telt arcú, szinte pufók fiú is lődörgött az urak körül, villogó szemű, úri fiú. Vérszín bársony süveg ékeskedett a fején, pávatollas. A dolmánya is abból a bársonyból készült. Sárga zsinórövén gyöngyház markolatú, arasznyi tőr lógott. Látszott rajta, hogy valami nagyúri fajzat. Valami csupa vékony, vajszín szőrű kutyát rángatott zsinóron. Mert a kutya mindent meg akart szagolni, ami a földön hevert: ásót, kötelet, vödröt, röget, végül a kútásókat dühösen megugatta.

Az urak eközben jobbra-balra szemlélődtek. Benéztek minden ajtón. Betértek az ebédlőbe is. Onnan bizonyosan átmentek a konyhába s a nagyudvarra.

A kisudvaron halkan beszéltek a munkások:

– A király szomorúnak látszik.

– Mindig ilyen ő.

Jancsi elbámult. Hát köztük van a király? Hogyan, hogy ő nem látta?

Ekkor az egyik úr megjelent az átjárón, és intett a kútásóknak:

– Gyertek csak!

A három ember sietést engedelmeskedett.

Jancsi is utánuk lódult. Az urak ott álltak a nagyudvaron, a kút mellett.

– Ez a kút nem jó helyen van itt – mondotta az őszes, komoly úr, akinek az arca barátságosan volt beretválva. – A kút a konyha mellé való.

S a konyha felé lépkedett. Megállt a konyhától tíz lépésnyire. Rádobbantott a földre: – Ide ássátok.

Az egyik munkás odafutott az ásóval, és kifordított egy nyomat földet.

A beretvált arcú úr aztán egy deákféle, fiatal úrhoz fordult, aki papirost tartott kezében:

– A provinciális úr keresi itt az ajtót. Csak nem járnak a nagyudvarra a konyhán által?

– Ide vasajtó kell – szólalt meg a vastag szemöldökű barát –, dupla-záros vasajtó, vagy vassal borított tölgyfaajtó. Ez a regula.

És a konyha mellett való falra mutatott. Az urak visszatértek az épület belsejébe.

Jancsi odasomfordált az egyik kapás jobbágyhoz:

– Bácsi, melyik volt a király?

– Hát vak vagy? – felelte az ember.

– Dehogyis.

– Hát az, amelyik a kutat máshova igazította.

– Az a beretvált képű?

A munkás nem felelt. Beleköpött a markába, és serényen dolgozott a kapával.

Jancsi legott utána lopakodott a társaságnak. Az urakat a kisudvar közepén találta, amint az út irányán tanakodtak. Jancsi már akkor látott a királyon valami királyit. Jóságos szemű, nyugodt beszédű ember volt. A két szemöldökét mély ránc választotta ketté. Őrajta volt a legegyszerűbb ruha: gyékény-szín köntös és arany-karimás, fekete bársonysüveg. Csak a kardja volt ékesebb a többiénél: mély tüzű gránátok égtek rajta, kivált mikor a napsugár odatűzött.

A király ott is hibát talált. Nem tetszett neki, hogy az udvarra kereszt alakban mérték az utat.

– A klastromi regula kívánja-e? – kérdezte a baráttól.

– Nem, nagyméltóságú uram – felelte a barát –, a regulákban nincs erről szó.

Még azidőben nem voltak a királyok felséges urak.

– Akkor valami kerekded virágágyat tegyetek ide középre – mondotta a király. – Hiszen unalmas a szemnek ez a sok szöglet!

Lágy hangja volt, szinte bús, de a karja mozgása fiatalos, a melle domború. A hajában már ősz szálak csillogtak.

Az építőmesterek tisztes távolban álltak az udvaron. A király magához intett egyet.

– Mi nyelven beszélsz?

A mester valami idegen nyelven felelt. A király azon a nyelven magyarázta meg, hogy mit akar. S legott kikerekítettek egy jókora kört az udvar közepére.

Az egyik munkás megtaszította Jancsit:

– Co te kölyök! – susogta – mit lábatlankodol itten!

Jancsi röstelkedve húzódott a jobbágymunkások közé.

A munkások halkan beszélgettek:

– Hogy megnőtt a télen a kis Pesta királyfi! – mondotta az egyik.

S a kutyás úrfira nézett.

Jancsinak megint eldöbbent a szíve. Hát az ott a királyfi? No, nem vélte volna. Pedig látszik rajta, szép tiszta arcán, bátran villogó, fekete szemén, meg hogy olyan finom alkatú a kutyája.

Mégis olyan volt neki, mintha a király meg a fia álruhában volna. Az ő felfogása szerint csupa aranyban, gyémántban szoktak csillogni a királyok. Darabig bámulta őket, minden mozdulatukat. Azután a kíséretre fordult a figyelme.

...A király barátai ezek – vélekedett tiszteletesen. Vajon melyik közöttük Ákos fia Ernye? Az apja emlegette azt nemegyszer, meg a kerti munkások. Azt mondták róla, hogy mikor a király lóhalálában menekült a mohi csatából, a tatárok utána száguldottak, és el is érték volna, le is vágták volna, de az utolsó pillanatban, mikor a király lova lerogyott, Ákos fia odaadta a maga lovát a királynak, s ő maga egy szál karddal állta el a tatár lovas csapat útját. Összevagdosták, dárdával is megszúrták, ló is megtiporta, mégis életben maradt. Melyik lehet az a halhatatlan vitéz?

Nézte emezt is, amazt is. Sebhelyes arcút látott hármat is az urak között. Az egyiknek a jobbja csonka is volt. Melyik lehetett?

A király rendre járta a kis szobákat, nagy szobákat. Közben-közben mondott valamit, de semmit se haragosan.

– Siessünk, siessünk – ismételte többször is –, május első hetére el kell készülnie mindennek!

A király azon évben a csehek ellen fegyverkezett, s május közepén indult is.

Még egyszer körülpillantott a kisudvaron, aztán a barát figyelmeztetésére egy nyugatnak néző terembe fordultak be mindnyájan, az egyetlen terembe, amelynek a tornácra is nyíltak ablakai, meg a belső folyosóra is.

– A mívelő-házat nézik – mondta halkan az egyik munkás. – Ebben fonnak-varrnak majd az apácák.

– A király korán öregedik – mondta tiszteletes-halkan a másik munkás. – Haj, az idő megviseli a királyokat is!

– A sok háború. Minden esztendőben hadakoznak. És mindig ő vezeti a hadat.

A másik vállat vont:

– Az a mestersége.

Az urak elvonultak. Kimentek a templom elé. Ott is nézgelődtek, tanakodtak.

A templom előtt lovászok várták őket. Lóra ültek, és elporoszkáltak a fák közt az új vár felé.

Jancsi habozott, hogy utánuk menjen-e. Közben a figyelme egy halomka fényes kőre fordult. A templom előtt hevert az a kő, szépen, csoportba rakottan. Olyan volt, mint a kősó otthon a prépost éléstárában: birkafejnyi darabok; de a kősónál fényesebbek s nem olyan morzsolódók.

Egy fiatal, zsíros hajú olasz munkás ült a fényes kövek mellett. Széles vasú kés volt a kezében. Tuskón előtte egy buckó a fényes kövek közül. És a munkás, vigyázatos-ügyes kézzel, vékony, szinte átlátszó lemezeket szelt a kőből.

Jancsi elbámult ezen a mesterségen. Csakhamar megértette, hogy mire valók a lemezek. Egy másik olasz munkás ült a templom ajtajában, és valami éles szélű vaskarikával tenyérnyi kerek lapokat metszett a lemezekből.

Egy inasfiú – fekete szemű olasz az is – összeszedte a kerek lapokat, s bevitte a templomba, miközben folyton brekegett, mint a béka.

Jancsi utána sandalgott. Nézte, hogyan hágdos fel a létrán a fiú, létráról állványra, állványról megint a létrára és a felső állványra. Ott az ablakban dolgozik a harmadik olasz: ólomszalagba foglalja a kerek lapokat – ablakot szerkeszt.

Jancsi visszatért, és fölvett titkon egy szeletkét, amely a karikás olasz környékén hevert. Megtapogatta, simítgatta, hajlítgatta, megcsodálta.

Még akkor híre se volt az üvegablaknak. A templomokra máriakőből raktak karikás ablakot. A házakon csak lantornás ablakok voltak, vagyis marhabél, szívhólyag vagy olajos vászon volt az ablak mindenütt, még az urak házán is.

Jancsit marcangolni kezdte a vágyakozás, hogy a csodás kőből egy buckót elemeljen.

Hogyan lehetne?

Körülnézett. Mindenfelé dolgoztak, talicskáztak, kopácsoltak. Az ajtókon ki-kilépett valaki; az ablakokból is ki-kiötlött egy fej. A brekegő fiú is gyakorta visszatért. Nézők is ácsorogtak mindig a templom körül. Akkor is lézengett ott két fehér csuhás, fekete öves szerzetes. Azokról tudja már, hogy premontreiek.

Befordult a klastromba, s helyet keresett a kőnek.

A klastrom folyosójáról, mindjárt a kaputól balra, a templom bejárata nyílott, szemben vele a festett terem. Oda nem lehetett rejtenie a követ.

A festett terem mellett egy különös szobát talált. Az ablakok ott is csakúgy a magasba nyíltak, mint a többi cellában, de oldalt lent is volt egy kerek ablak a szoba falán, s duplán vasrostélyos. Hogy az az ablak nem világosságért készült, nyilvánvaló volt: rajta egy másik kisebb szobába lehetett belátni. Annak a kisebb szobának meg a kisudvarra nyílt az ajtaja.

Oda se lehetett a követ eldugnia. S mindenütt jöttek-mentek, dolgoztak a munkások.

Hát nappal nem lehet lopnia a fényes kőből. De este...

Körülvizsgálta a klastromot, hogy künn hol találkozna valami alkalmas rejtek. A klastrom közelében, észak felé, nagy meglepődésre egy másik épület fehérlett elő a tavaszi lombok zöldjéből: templom, és vele egybeépült nagy ház, tehát klastrom az is.

A templom nyitva volt. Bekandikált.

Fehér csuhás barátot látott benne nagy porfellegben: a templomot söpörte.

...Ez a premontreiek klastroma! – gondolta elámulva Jancsi.

Aztán az ötlött eszébe, hogy közel lehet a királyi kastély is: a sziget felső végén mutatta a szekeres – megnézhetné a királykisasszonyt...

Uccu, neki is lódult. Az út jó vezető. Ugrálva nyargalt. El is érte a kastélyt hamarost.

Hát szép kastély volt. Nem is annyira kastély, mint inkább váracska. Tornya is nyulladt középen. Széles kőkapu elöl. De a kapuban ím egy lándzsás katona áll, és nézi a földet nagy unalommal. Vajon beleszúrja-e a lándzsáját minden idegenbe?

Mégis bevizsgálódott. Kert nem látszott belől, és semmiféle aranyalmafa. Csak kopár udvar látszott, és az udvaron néhány úriember. Az úriemberek cseresznyeszín piros és fehér sávos ruhában mozogtak. Mindnek egyforma volt a ruhája. Egy terebélyes, nagy vörös szőnyeget tartottak négy sarkánál, s kettőjük botokkal pufákolta.

...A királykisasszony bizonyosan hátul a kertben sétál – tűnődött Jancsi. – Vagy pedig a palotában fésülködik, ezüsttükörből, aranyfésűvel.

S képzeletében átlátott a falon. Látta a tündérképű leányt, amint földig érő napsugár-haját aranyfésűvel fésüli egy mezítlábas királyi szolgáló.

Darabig ott ólálkodott. Aztán megint a máriakő jutott az eszébe.

Visszaandalgott a sziget balfelőli partján. Útközben letört egy fűzfagallyat. Sípot csinál majd abból. Megtanul rajta egy-két nótát. Aztán ha már szépen folyik a nóta a sípból, este holdvilágnál odalopódzik a királykisasszony ablaka alá. Ott fújja-titillázza. S a királykisasszony kikönyököl majd az ablakon, és a nóta végén szól: – Ki vagy te?

Szép volt ezt elgondolnia.

Az úton egy sáros pocsétához ért. Megkerülhette volna, de már hogy mulasztana el egy nagy ugrást, ha lehet! Visszatért egypár lépést, és nekiszaladt: nagy lendülettel átugrotta.

Az ugrás nem úgy sikerült, ahogy ő gondolta: a két lába félszárig szottyant bele a sárba. De hát baj is az? Itt folyik a Duna, van abban elég víz egypár lábnak a megmosására.

És térült volna is a partnak, de egy különös járású parasztasszonyt pillantott meg az úton. Az asszony indigó színű, durva, kék ruhába volt öltözve, és egyre csak az égre nézett. A szeme félig be volt hunyva. Olyan volt, mintha aludna. A kezében bot volt, a hátán hátikosár. Lassan lépkedett. Az arcára olykor rásütött a nap. Fakó volt az arca, mint a ruhája. Mikor a nap rásütött, mosolygott. Mikor meg árnyék vetődött reá, felvonta a szemöldökét.

Beletop mindjárt a sárba – gondolta Jancsi.

És a markába vihogott.

A fák közt lappangva kísérte az asszonyt, nehogy az megneszelje.

Az asszony közeledten-közeledik a pocsétához. Jancsi nevet. De egyszer csak lódobogás veri az utat délfelől.

Az asszony hallgatódzik. A kezét maga elé nyújtja: letér az út mellé. Megáll egy galagonyabokor mellett.

A lombok közül csakhamar előválik a lovas: István királyfi.

Erős szügyű, sárga paripán ül a királyi kölyök. A paripa tüzes szemmel hányja a fejét. A kutya előtte viháncol, de megpillantja az asszonyt: nekiront, és feszült lábbal ugatja dühösen.

Az asszony kinyújtja a botját. A kutya annál mérgesebben csahol.

A királyfi odanéz.

– Tisza! – kiált a kutyára.

S ódalt hajlik a lovon, hogy az asszonyt jobban lássa.

Abban a pillanatban megtop a ló. A fejét a két első lába közé vágja, és felrúg.

A királyfi úgy röpül róla, mint a zsák. Meg is fordul a levegőben. Háttal huppan az útra, csaknem a sárba. Darabig csak mozdulatlanul fekszik, de felrándul aztán, felugrik, és a lóhoz fut.

– Szellő! Szellő!

A ló a Duna felé keringel, de a királyfi végre is elkapja a kantárszárat.

– Szellő! Szellő!

A paripa a fejét rángatja, és persze a legénykét is.

– Szellő! – kiáltja a királyfi már haragosan.

A ló még inkább rángatja a fejét. Mindenképpen szabadulni akar.

– Szellő! – rikolt megint a királyfi.

Már a képéből kikelt, oly dühös.

A paripa azonban tovább is csak makrancoskodik.

A királyfi kirántja a tőrét, s úgy vágja a ló szügyébe, hogy markolatig benne marad.

– Dögölj meg hát, disznó!

A ló elrándul a kezéből, és a fejét oldalt vongálva robog el, le a Dunának.

A királyfi kikerekedett szemmel néz utána.

– Hogy a bécsi nyavalya essen beléd!

Csak akkor nézett végig magán s pillantott az asszonyra is.

– Te vagy az oka! – kiáltott reá.

S olyat rúgott a kutyáján, hogy a kutya elnyikkanva ugrott a fű közé.

– Vak vagyok – mentegetőzött az asszony panaszosan.

Akkor már másik lódobogás is hallatszik. A falombok közül egy fiatal, piros-fehér ruhás lovász válik elő. Megrettenve állítja meg a lovát, s leugrik. A kezével veregeti a port a királyfi térdéről, hátáról.

– Hogyan történt? – kérdezi ijedten.

És a királyfi süvegét is fölveszi. Leüti róla a port a térdén.

– Eredj – feleli sápadtan a királyfi. – Keresd meg azt a szegény lovat. Beleszúrtam a tőrömet. Várj. Vezesd el előbb ezt a vak asszonyt a sár mellett.

Jancsi mindezt szinte reszketve nézte a fák közül. Félelmes volt néki a királyfi arcának elváltozása. Aztán meg különös, hogy olyan hamar lecsillapodott.

Mégis attól tartott, hogy a királyfi őt is megszidja.

Elsurrant a fák közt, mint az egér.

Csak a premontrei klastromnál lassúdott meg. Onnan már nyugodtabban tért vissza a maguk klastromához.

Megint a máriakőre gondolt. Végigmérte a szemével az utat a Dunáig. A tekintete megállapodott egy fűzfán. Öreg fűzfa. Úgy áll, mint a részeg ember. Már előbb is látta, hogy a víz szélén áll az a fa. Oda rejti majd a követ a vízbe.

S mivelhogy úgyis meg kellett mosnia a lábát, oda oldalgott. Gondosan meggázolta a helyet a fa körül. Egy mélyedést ki is tapogatott a fától vagy két lépésnyire a Duna felé.

– Ez lesz a jó hely a kőnek!

És mikor besötétedett, meg is cselekedte, amit szándékolt.

5

Egy májusi napon végre eltakarodott a munkások serege. A nagyudvarra vagy ötven szekér ölfát hordtak. A konyhához szögellő kőfal mellé embernyi magas tyúkól került. A tyúkól mellé alacsony réceól és libaól.

Egy fejérvári szekéren konyhai ládák és edények is érkeztek. Csuda volt elnézni, hogyan szedik le róla a sok vaskondért – kettőt akkorát is közte, hogy Jancsi elveszett volna benne, ha beleállítják –, rézüstöt, vaslábat, nyársat, kislábost, nagylábost, csuprot, bögrét, fazekat, rostot, tálat, melencét, mindenféle konyhai szert.

Már akkor a kertben javában zöldült a saláta, a petrezselyem, a sóska. A gyümölcsfák is szépen levelesedtek. Csupa zöld lomb volt a sziget mindenfelé.

A templom készen állt. Nem volt valami nagy templom, de ékes faragású köveivel, magas, csúcsíves boltozataival, aranyos oltárával minden egyéb templomot meghaladott szépségében.

Nem volt azon se vakolás, se meszelés, hanem valami soha nem látott mesterséggel úgy épült, hogy a tégla vörösen maradt; a márványoszlopok, márvány ablakkeretek azon fehéren fehérkedtek benne. A prédikálószék is fehér márványból volt beléalkotva, és az oltár lépcsői is.

A főoltár felett Boldogasszony Anyánk képe ékeskedett. Felhőkben ült az égi szűz, s Jézuskát tartotta az ölében. A vállán égszínű palást pompázott. Lába alatt igazi aranyból való holdat lehetett látni. A feje fölött pedig ezüstből szerzett csillagok ragyogtak, de oly fénylőn, hogy az igazi csillagok se sokkal fényesebbek.

A Szent Szűz különben kissé meredt szemű volt, mintha azon csodálkozna, hogy hogyan kerül oda. Vagy talán azon csodálkozott, hogy a festő olyan keményre festette a ruháját, mintha bádogból alkották volna.

De persze Jancsinak nem így látszott. Abban az időben sehol se volt rendes szemű Mária-kép, se pedig omló könnyűségű ruha a szenteken.

Másik két oltár is állt még ott. Egyik az apácák kórusa közelében. Afölött Szent Erzsébet fehérruhás képe, amint a kötényében pirosló rózsákra bámul.

Másik oltár fölött igazi fakeresztre feszített, márvány Jézus. Egy széttárt szárnyú, ezüst galamb is függött ottan. Vékony lánc tartotta a magasban.

A templom szentélyében téglaszínre festették már a vasrácsot, amelyik az apácák kórusát elválasztotta a szentélytől. A rács szélső részén, csaknem közepén a templom belső falának, keskeny, páholyforma fülke ékeskedett. Az a királykisasszony imádkozó helyének készült. De az is mögötte a rácsnak.

Jancsi sokszor beosont oda, míg a templomot építették. És eltűnődve nézte:

...Itt térdepel majd ezen a tölgyfadeszkán.

Le is térdelt oda, s benézett a fülkéből. Éppen a Szent Kereszt oltárára nyílt onnan a látás. Meg az ezüst galambra. De a főoltárra is jól oda lehetett látni onnan is. És épp oda lehetett látni az által-ellenben pompázó, aranyozott lábú, kettős trónszékre, amelyet az utolsó napokban állítottak oda. Erős lábú, nagy szék volt mind a kettő és piros-bársonyos. A mennyezet is fölötte piros bársony meg piros selyem. Piros selyemmel volt bevonva a fal is a két szék mögött. És arannyal hímzett, kettős korona ékeskedett rajta.

Jancsi mindezt nagy érdeklődéssel szemlélte. Minden padot megült a templomban. A kóruson is a két csoport padot, sőt alattuk is elment négykézláb.

A kóruson egy nagy fatáblára feszület volt festve. Meg is csókolta Krisztus lábát szép ájtatosan, s ugyancsak csodálkozott, hogy szájára ragadt a festék.

De neki mindent meg kellett tapasztalnia. A kettős trónszéket is egy kivigyázott pillanatban nagy kedvvel megülte, s megsimogatta. Ha véletlenül a koronát is ott találja, bizonyára a fejére teszi azt is.

A klastromot sokan megnézték, leginkább papok, barátok és főurak.

– Ilyen még nem volt Magyarországon! – csodálgatták.

Egy felhős napon a harangot is felhúzták csigán. Három harangot húztak fel. A nagyobbik akkora volt, mint egy közepes nagyságú rézüst. A kisebbik akkora, mint egy kiskondér. A három harangot valami püspök megszentelte előbb. Jancsi bizony nem sokat nézte. A szeme egy asszonnyal foglalkozott, akiről azt susogták, hogy a királyné.

Valósággal a királyné volt. Vastag derekú és telt arcú, sárgásan halvány asszony. Térdig érő, virágos, meggyszín bársony palástot viselt, a nyakán aranykapcsosat. A fején éppolyan bársonysüveg volt, mint a palástja, csakhogy gyöngyös, fehér gyöngyös. Csak a szeme volt szokatlan fekete és nyugodt, hideg tekintetű; meg a fejét hordozta kissé magasan – máskülönben nem volt rajta semmi királynés.

Három úri asszonyság kísérgette. Azokon derékhoz simuló köntös volt. Kettején kénszín-sárga, egyen ibolyaszínű.

Egy hatéves fiúcska is volt velük. A kézben szíjból font, nyeles ostorka. A nyél piros, az ostor fehér. Azt mondták, hogy Béla herceg az, a királynak a kisebbik fia.

No, nem látszott hercegnek. Minduntalan kirántotta kezét az asszony kezéből, és az ostorkájával a pillangók után akart szaladni. Vagy le-leguggolt, s keresgélt a földön heverő épületszemétben. Kavicsokkal szeretett volna játszani, de nem engedték.

– Béla, Béla! – szólt rá az anyja haragosan. – Ne rosszalkodj!

A kis herceg keze minduntalan bepiszkolódott. Az egyik kísérő asszony türelmesen törülgette a kezét is, meg olykor az orrát is.

A harangok felhúzása után megnézték a klastromi királyszobát s a templomot. Aztán elsétáltak a Duna felé, mert egy fehér pillangó is arra röpült, és Béla herceg jobban érdeklődött a pillangó iránt, mint a klastrom iránt.

Alighogy elmennek, a király jelenik meg ismét. Három fekete köpönyeges barát kíséri, meg a prépost, meg három főúr. Rendre nézik megint a klastrom minden részét.

A barátok Domokos-rendűek. Vajszínű csuhát viselnek, és fekete csuklyás palástot. A fejük teteje kopaszra van beretválva. A halántékuk is, a fülük möge is. Alig három ujjnyi haj maradt a fejükön. Süveget nem viselnek.

Mind a három domokos sovány ember és koros. Az egyik, a fekete szemöldökű, már járt ott a királlyal. A provinciális volt az, vagyis az ország minden Domokos-rendi szerzetének a feje. De még nálánál is feljebbvaló úrnak látszik egy hajlott hátú és ráncos kezű barát. A király idegen nyelven beszél vele, s a barát minduntalan a mellére emeli csontos, aszott kezét. Bólogatva mondogatja:

– Szi-szi, majeszta.

Akkor is volt ott egy bokor pesti pap. Mind levette a süvegét, s mind meghajolt a királynak. Aztán, hogy a király belépett az épületbe, halkan beszélgették, hogy az idegen barát nagyméltóságú francia ember. Vagy hogy nem is francia, hanem német. Csak azért beszél olaszul, mert a király az olasz nyelvet jobban érti. Humbertusz a neve. A pápa küldte Magyarországba a királynak a kérésére. És hogy Humbertusz úr iktatja majd a királyleányt az apácák közé.

Egy szederjes arcú és vastag nyakú pap volt a magyarázó. Bajuszt is viselt és szakállt, de oly ritka volt a szakálla, hogy az arca átlátszott rajta. Talán azért, hogy beszéd közben mindig vakarászta a szakállát.

Már akkor a klastrom is be volt bútorozva. Bizony nem valami pompásan. Festetlen tölgyfaágyak, négy is egy-egy szobában, sőt az egyikben nyolc is. Az ágyakban keményre tömött szalma-derékalj, s egy ujjnyi vastag gyapjúpokróc, magaszínű. Az ágyak előtt, a szoba kövezeten gyékény. A falon deszkára festett Mária-kép, ki kancsal, ki meredt szemű. A kép fölött feszület. A szögletben búbos. A búbos mellett mosdó-pad. A padon négy sárga cseréptál és négy vörös korsó.

Volt egynéhány magányos szobácska is, amelyben csak egy ágy volt és egy mosdótál.

A papok azt mondták, hogy az olyan egyes szoba a fejedelemasszony szobája, meg a sekrestyés apácáé. De még másik kettő is volt olyan egyes. Az egyiket, a folyosórács mellett, csakhamar kitalálták, hogy a kapus apácáé lesz. De a másikat a papok nem tudták mire vélni, hogy ki lakik majd benne.

Egyik azt mondta, hogy a cirkatriksz, aki éjjel a cellákat járja. Másik arra vélt, hogy a királykisasszony fog abban lakni.

Jancsi elszörnyülködött. Az egyes szobák is éppoly dísztelenek voltak, mint a négyesek. Csak éppen hogy a földjük be volt téglázva nagy lapos téglákkal. A többi szoba mind földes volt, mind. Melyikben lakik majd a királykisasszony?

– És így hálnak majd – folytatta a szederjes képű, magyarázó pap. – Se lepedő, se vánkos, se dunyha, se paplan, csak ez a cserge. Boldog szegénység!

Jancsin hideg borzongott át. Ridegek voltak a szobák, és mészszagúak. Még a méh is ha betévedt, egyet kanyarodott benne, s vissza-kidöngött az ajtón vagy az ablakon.

Szinte örült, hogy a papok a házi kápolnába tértek. Az valamennyire szebb látvány. Hátul a falon az életnyi nagyságú feszület. Alatta karos tölgyfa-szék, háttal a feszületnek. A karosszéktől hosszú sorban két karaj aprószék. Középen kerek üresség. Oltár nincs benne. A falnak oldalt egy felötlő dísze is van: egy barátnak a képe. Valami szent baráté, mert aranytányér fénylik a fején, és csillag a homlokán. A barát úgy van festve, mintha prédikálna. A lába előtt kis barna kutya ül. A kutya egy lángoló végű szövétneket tart a szájában.

– Szent Domonkos – mondogatják a papok a süvegüket megemelve.

A legszebb terem mégiscsak az, amelyikben a magyar szentek képei ékeskednek. (No, szépen kipingálta az a nagyhajú!)

Vörös és fehér márványlapokkal van az bekövezve. Hatszögű kockák. A fehérek szép rendben váltakoznak a vörösekkel.

Az a terem is be van már rendezve. Nagy faragott diófaasztal áll a közepén, és a szögletben fényezett, fehér márvány-kandalló. Az ablakok akkorák, hogy ajtó se nagyobb másutt. Zöld gyapjúkárpit függ rajtuk – vastag zsinórral vonható félre. Az ablakokon rács ékeskedik. Vasból vert virágok díszítik azt a rácsot. De csak lantorna van ott is az ablakrámákra feszítve. Az egyik ablak szárnya nyitva van. Ki lehet látni rajta a budai hegyre.

– Ez a királyi családé – magyarázza a pap. – Ide jönnek, mikor Margitot meglátogatják. Nézzétek ezt a padot...

A fal mellett nyújtózó, szép faragású padra mutat. Bükkfából van a pad. Két ülő oroszlán tartja. De székek is vannak a teremben, diófából faragott székek. Legfölül korona van ráfaragva mindenikre.

Széles, zöld kárpit takarja a terem hátuljának a felét is. Ismeretlen virágok vannak reá hímezve selyemmel a négy sarkán; a közepén meg egy felhőkön álló angyal, amint egy nagy rózsaszínű kagylóból virágot perget a földre.

Az egyik pap vigyázatosan félrevonja a kárpitot. Ágy látszik ottan és szék. De az ágyban nincs még szalmazsák se.

– Ez bizonyosan a királynénak készült – véli csodálkozva. – Itt is hál hát néha.

– Persze – szól egy másik. – Mihelyt érsekünk lesz, a király visszaengedi neki a szigeti kastélyt. Hiszen az érseké az.

A fejét rázza rá a szederjes képű.

– Nem hiszem. A lánya most már itt él ezentúl. Megtartják az érseki kastélyt nyaraló-háznak. Ád az érseknek mást. Így hallottam.

Jancsi csodálkozva hallgatta mindezeket a beszédeket. Már akkor tudta, hogy a királykisasszonynak Margit a neve, és hogy nem a szigeten van, hanem Veszprémben, és már apáca. Ez nap indultak Veszprémből, és az éjjel Fejérváron hálnak. Holnap déltájt érkeznek a szigetre.

A papok beszélgetését egy nagy csoport munkás zavarta meg. Valami karcsú, fekete szekrényt állítottak be a folyosóra, a kápolna szögletébe. A szekrény felső része óra volt. Belül két vizes edény.

A felső edényt legott megtöltötték vízzel. Az órásmester megigazította az óra mutatóit. Az alsó edénybe csepegő víz hajtotta az órát, halk kottyogással.

Aznap Miklós szekeres is meglátogatta őket.

Az asszony könnyes szemmel panaszolta neki, hogy a prépost apácaságra parancsolja.

A szekeres kenyeret vont elő a tarisznyájából. Egy deszkalapra ült, és nyugodtan pofázott.

– Ne búsulj – mondotta vigasztalón –, ha az urunk azt parancsolta, hogy itt dógozz, hát itt dógozol. Majd egyszer eszibe jut, hogy otthon is van kert, aztán hazarendel. Nem való vagy te apáca-életre.

Ott ült, ameddig evett. Sokat evett, és keveset beszélt. Az asszony egy fontra való szalonnát hozott ki neki. Azt is megette, de oly komolyan ette, mintha kötelességből enne.

Akkor már nem a kórházban laktak, hanem a konyha mellé épült házban.

A kórház tele volt új ággyal. A nagyteremben nyolc ágy volt, a mellette való kis szobában kettő. A harmadik szobácskába egy nagy rézüstöt és egy erős fakádat tettek. A főépületben is volt olyan kádas szoba.

Vajon a királykisasszony is abban a rút fakádban fürdik-e majd?

Nem lehet az – gondolta Jancsi. – A királykisasszonynak bizonyára aranykádat hoznak be és selyemtörülközőt.

6

Jancsi azon éjjel nyugtalanul aludt. A szőke szép királykisasszonnyal álmodott. Úgy álmodta, hogy nyúlánk és ibolya szemű. És hogy mindig a rózsabokrok közt andalog.

Egyszer csak egy nagy tüzes-béka kiugrik az egyik bokor alól. A királylány megrökken. Jancsi felkap egy karót.

– Megállj csak, rusnya!

No, egyszeribe meg is tette volna a nagy szívességet a királykisasszonynak, de abban a pillanatban erős, nyers hang rikoltott mögötte:

– Co fel! Már a hasadra süt a nap!

Jancsi fölriad. Az anyja áll előtte a tiszta inggel. Rózsabokor, béka, szép királykisasszony, minden elmúlt.

De azért Jancsi vidáman szökkent fel. Ha eltűnt is a királykisasszony, előjön ma valóságosan. A rózsabokor még nem nyílik, de majd nyílik az is.

Ledobta az ingét, és serény kézzel csapott vizet a fejére, arcára. Sohase mosdott szorgalmatosabban. Sohasem öltött örömestebb tisztát. Csak ing és gatya volt az öltözete, meg egy zsinóros kis vászonzeke. De a süvegébe pávatollat tűzött.

Ha az a pávatoll megtetszenék a királykisasszonynak, egyszeribe odanyújtaná neki...

– Ihol a kenyér – mondta az anyja –, imádkozzál előbb.

Jancsi fogta a kenyeret, és kilódult a hátulsó kapun. A szigeten már akkor szállingóztak a budaiak, pestiek, posztósüveges jobbágyok, bársonysüveges urak, fekete papok és fehér barátok, aranytól ékes asszonyok, virágszínekbe öltözött kisasszonyok és tátogató gyermekek. A hidas a Dunán szünettelen járt: hordta az ünnepi ruhás népet. Csupa piros és sárga és mindenféle kék. Fehér is. Messziről nézve mintha virágok keltek volna útra a budai hegyekről a Dunán által a szigetre. Csak alig egy úr és két asszonyság fekete köztük. Azoknak a sarujuk is fekete. Látnivaló, hogy gyászolnak.

A májusi napfény sárgán rezgett a harmatos lombokon, a nők díszkövein, aranycsipkés ingvállán és az urak bogláros dolmánykapcsain. A sziget belsejében egy rigó fújta a reggeli tilinkót. Harmatszag és földszag érzett mindenfelé.

A templom előtt meg az utakon piros-fehér színekbe öltözött királyi szolgák gereblyézték és söpörték a szemetet. Egy kétkerekű talyigán sárga fövény érkezett. A szolgák kosárba szedték, és elhintették a templom előtt.

Aztán székeket cipeltek, sok faragott széket. Kettő közülük magas hátú szék volt. Korona volt rájuk faragva. Kétlépcsős emelvényre tették. Az emelvényt beborították veres szőnyeggel. Szemben állt a templommal az az emelvény.

Egy tekintélyes szakállú, tornyos-süvegű főszolga parancsolgatott a többinek. Haragosan dohogott, hogy a két koronás széknek a lába poros. Két marok füvet szakított az egyik fa alól, és maga törülgette le, ahol poros volt.

Kilenc óra tájt megzendültek a harangok.

– Most indul a királyi család – vélte egy kurta nyakú budai nemes.

A nép a sziget felső tája felé fordult. Jancsi felhágott egy kétágú szilfára. Más gyerekek is ültek már szanaszét az ágakon.

Néhány perc múlván csakugyan odaérkezett a királyi család. Alabárdos és ezüst hegyű kelevézes testőrök előzték őket. A testőrök feszesen lépkedtek, és büszkén néztek mindenkire. Egy vastag combú, potrohos testőr rakogatta előttük a lábát. Az öregebb volt valamennyinél, már őszes is.