Louisa George

A boldogság szigete

Amy Ruttan

Otthon a világ végén

Laura Iding

Rómeó doktor választása

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any formWithout limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Louisa George, 2023 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti címe: Reunited by the Nurse’s Secret (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Amy Ruttan, 2023 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti címe: Nurse’s Pregnancy Surprise (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Laura Iding, 2009 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti címe: Marrying the Playboy Doctor (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Scheer Emília

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Nyomtatásban megjelent: a Szívhang különszám 90. számában, 2026

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-137-2

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Louisa George

A boldogság szigete

1. FEJEZET

A búcsúparti kész katasztrófa volt. Nem azért, mert senki sem jött el, hanem mert mindenki ott volt, a közvetlen főnökétől és a munkatársaitól kezdve az adminisztráción és a diszpécsereken át egész a legfelső vezetésig.

Vagy tényleg bánták, hogy ő elmegy, vagy csak ürügynek tekintették az alkalmat egy ivászatra. Mindenesetre a bár tele volt, és az ember alig hallotta a saját hangját. Brin inkább nézőnek érezte magát. Mintha kilépett volna a testéből, és felülről nézte volna, ahogy itt ül az első emeleten egy túlzsúfolt bárban Aucklandben, kilátással a Viaduct Harbourre, egy exkluzív jachtkikötőre, olyan emberek között, akiket valószínűleg soha többé nem fog látni.

Valószínűleg túl sokat ivott a kiváló kézműves sörből…

Ideje diszkréten olajra lépni.

Fel akart állni, de Lewis, a főnöke és jó barátja, megveregette a hátát. A tekintete üveges volt – a sör újabb áldozata.

– Brin, haver. Nem tudunk rábírni, hogy maradj még?

Brin nevetett.

– Ha beszélnél a bevándorlási hivatal embereivel, és rávennéd őket, hogy varázsoljanak nekem új vízumot, az nagyszerű lenne. Imádom Új-Zélandot.

– De nem adnak vízumot ideiglenes szerződéshez.

Brin vállat vont. Megvoltak az oka, hogy mindig úton legyen.

– Talán egyszer majd visszajövök, de előbb még többet kell látnom a világnak ebből a részéből.

– Az ausztrálok mázlisták. De itt mindig lesz állásod.

– Vigyázz magadra, haver! És kösz mindent.

Brin felállt, és úgy tett, mintha a mosdóba menne. De amint eltűnt a többiek látómezejéből, balra fordult, lement a lifttel, és kilépett a bárral, éttermekkel és szállodákkal zsúfolt utcára. Mély levegőt vett.

Nem volt jó a búcsúzásban. Észrevett valaki valamit? Brin felnézett. Úgy tűnik nem. A kezét zsebre dugta, és elindult a fényűző szállodába – az utolsó éjszakára ennyi luxust megengedett magának.

Az első ütés a gyomrán érte. A második a jobb csípőjén.

Mi a fene…?

Ököllel hadonászott, de nem látott senkit. Nagy levegőt vett.

A francba, ez nagyon fájt!

Aztán nyögést hallott. Egy nő feküdt előtte a földön. Biztosan megbotlott és nekiütközött. Csillogó ezüstszínű ruhát és csábos tűsarkút viselt.

Brin letérdelt mellé.

– Hé, minden rendben? A fenébe, nagyon sajnálom! Nem figyeltem…

– Sajnálom, nem figyeltem – mondta a nő ugyanabban a pillanatban.

Brin gyorsan megvizsgálta. Úgy tűnt, nem sérült meg.

A nő nagy barna szemekkel nézett rá, telt, festett ajka kissé elnyílt. Aztán felült, és megnézte a lábát.

– Ha harisnya lenne rajtam, tönkrement volna.

Gyönyörű lába volt, csodálatos alakja és szép arca. A bőre napbarnított, a haja szőke.

Most hátranézett, ahogy Brin tette az előbb, mintha meg akarna győződni arról, hogy nem követik.

Brin már amúgy is fájó gyomra elszorult.

– Veszélyben van?

– Veszélyben, amiért otthagytam egy harmincadik születésnapi bulit, ahol tequilát vedelnek, és az asztalon táncolnak? – A nevetése balzsam volt Brin lekének. – Akkor bűnösnek vallom magam. – Egy közeli bárra mutatott. – Ott hátul ünnepeltünk.

– Őszintén szólva én is menekülök.

– Nocsak! Hadd halljam!

A nő levette tűsarkú szandálját, és kinyújtotta a kezét Brin felé.

A férfi felhúzta, és megcsapta az illata, amely jázmin és tengeri levegő keveréke volt. A nő nyilvánvalóan szeretett mezítláb járni, ami jellemző az új-zélandiakra. És nem viselt jegygyűrűt.

Most elindult a korlát felé, nekitámaszkodott, és lassan mélyeket lélegzett.

– Tényleg nem sérült meg? – kérdezte Brin.

– Nem. – A nő megrázta a fejét. – Az akcentusa… Honnan jött?

– Írországból.

– Á! Nem voltam biztos benne, hogy skót vagy ír.

– Gyakran én sem tudom megkülönböztetni az új-zélandi és az ausztrál akcentust. Valószínűleg sokakat megsértek ezzel.

A nő megrökönyödve nézett rá.

– De azok teljesen különbözőek.

– Holnap Ausztráliába repülök. Talán akkor megtanulom a különbséget.

A nő félrehajtotta a fejét.

– Elutazik? Holnap?

– Pontosan. Négy hónapos szerződésem van Ausztráliában. Aztán… talán Ázsia vagy Dél-Amerika következik.

A nő szeme elkeskenyedett.

– Mi elől menekül, Mr. Ír?

– Brin vagyok. és biztos vagyok benne, hogy nem akarja tudni.

A nő csábosan elmosolyodott.

– De igen.

– Komolyan, minél kevesebbet tud rólam, annál jobb. Hogy hívják?

A nő elfordult, és a hajókat nézegette.

– Mi… chelle.

Brin nem tudta, hogy habozott-e vagy csak csuklott egyet.

– Nos, Mi… chelle, örülök, hogy megismertem.

A nő megfogta a kezét, és felnézett rá.

– Részemről a szerencse, Brin.

Ahogy kimondta a nevét… A férfi beleborzongott.

– Egyedül haza tud menni, vagy kísérjem el…?

A nő arca felderült.

– Nem megyek haza.

– Nem? Akkor tényleg menekül?

– Ott lakom. – Michelle Brin hoteljére mutatott. – A barátnőm fizette ezt a luxuséjszakát. Ritkán jövök Aucklandbe.

Brin nem tudta, hogy ez véletlen-e vagy a sors keze. Vajon a nő egyágyas szobában lakik? Szingli?

– A családja miatt?

A nő hirtelen megfordult, és gyanakvó tekintettel nézett rá.

– Mi?

Hm, úgy tűnik, érzékeny pontra tapintott.

– Azt mondta, ritkán jön Aucklandbe… Talán mert férje van, és gyerekei, akiket mindenkinél jobban szeret, és vidéken él?

Valójában a nő túl fiatalnak tűnt ahhoz, hogy gyerekei legyenek.

– Igen, vidéken lakom. – Michelle bólintott. – De nincsenek gyerekeim. És nincs férjem se. Nem…

Hirtelen kimerültnek és nagyon-nagyon szomorúnak tűnt. Összeszorította az ajkait, és a tengert bámulta.

Brin elgondolkodott, miért olyan bánatos, és hogy tudna-e segíteni neki. De egyáltalán miért foglalkozik ezzel? Csak most találkozott vele. Egy idegen – egy gyönyörű idegen. És ő másnap reggel elutazik. Szóval nincs mit veszítenie, ugye?

– Sajnálom, ha valami rosszat mondtam.

Óvatosan megérintette a nő vállát. Ő könnyes szemmel nézett rá.

– Nem, szó sincs róla. Ööö… valószínűleg csak túl sokat ittam. Akkor mindig szomorú leszek.

– Igen, nem szabad túl sokat inni. Ezért is léptem olajra. Mindenki meg akart hívni még egy búcsúitalra, és udvariatlanság lett volna visszautasítani. De ha túl sokat iszom, olyan dolgokra gondolok, amikre nem lenne szabad…

Képek jelentek meg a lelki szemei előtt arról, amit Írországban hagyott. Elhessegette őket.

– Akkor mindketten menekülünk. – Michelle megérintette Brin karját, ezzel visszahozta a jelenbe. Már mosolygott. – Még bajba kerülünk.

– Ha szerencsénk van.

A lány nagy szemekkel nézett rá.

– Nem hiszek a szerencsében. Abban viszont igen, hogy az ember pont a megfelelő bajba kerül.

A fenébe!

Egy másik életben talán most megtenné az első lépést. De másnap reggel repülőre száll, és a lány többet érdemel annál, mint amit ő adhat neki.

A biztonság kedvéért rákérdezett:

– Mégis milyen bajba?

Michelle feléje hajolt.

– Még nem vagyok biztos benne, de mindketten egyetlen éjszakát töltünk Aucklandben, és mindketten menekülünk… – Ismét csábosan elmosolyodott. – Valami összehozott minket. Mit gondol, miért találkoztunk ma este?

– Fogalmam sincs. – Brin vállat vont. – Véletlen? A sors keze?

– A sors keze? – A lány kuncogott. – Maga hisz ebben?

– Hogy egy felsőbb erő hozott össze minket?

Nem, Brin nem hitte. És a lány szavai mégis értelmet nyertek.

Michelle nevetve vonta meg a vállát.

– De hiba lenne a végzet isteneit magunk ellen fordítani, ha léteznek.

Brin is nevetett.

– Igaz. Mit gondol, mit terveznek velünk, Mi… chelle?

– Nem tudom. – A lány a mutatóujjával megkopogtatta a száját. – Épp próbálom kitalálni…

– Ha segíthetek, szóljon.

A lány most közelebb jött, olyan közel, hogy a férfi látta a szeplőket az orrán és a sűrű, hosszú, festett szempilláit.

– Beszéljen hozzám, Brin!

– Persze. Miről?

– Mindegy. Csak hallani akarom az akcentusát. Ööö… – Michelle megborzongott, majd megköszörülte a torkát. – Olyan dallamos, és teljesen más, mint amit megszoktam. Nagyon tetszik.

A fenébe!

– Őszintén szólva nekem is tetszik magán… minden.

Michelle a kezét a férfi mellkasára tette, és még közelebb jött.

– Csak beszéljen tovább… és meglátjuk, hová vezet.

2. FEJEZET

Három évvel később…

A rotorok zaja – miközben a viharos Hauraki-öböl felett repültek –, elnyomta Mia szívének vad dobogását, és elnyomta a benne ébredező a pánikot.

Olyan gyorsan történt minden. Az egyik pillanatban még elhunyt szülei ifjúsági táborának az eladását ünnepelte, ami megteremti az anyagi biztonságát. Koccintott a nagy eseményre, majd egy aucklandi bulizós estét tervezett, mielőtt elbúcsúzik legjobb barátnőjétől, aki izgalmas kalandtúrára indul. A következő pillanatban pedig jött a szörnyű hír, és teljesen elveszítette a lába alól a talajt.

Szeretett otthonára, az Auckland partjaitól huszonkét kilométerre fekvő Rāwhiti szigetére komoly vihar csapott le, és a komp zátonyra futott az egyik öbölben. Biztosan voltak rajta olyan emberek, akiket ismer és szeret. Keserű tapasztalatokból tudta, hogy a viharok errefelé katasztrofális következményekkel járhatnak. Házak tetejét tépik le, gyökerestől csavarják ki a fákat, elszakítják a villanyvezetékeket.

Emberek halnak meg.

A lánya, Harper is a szigeten van. Az a gyönyörű kislány, aki újra értelmet adott az életének. Mia azonnal útnak indult, mert nem akart még egy embert elveszíteni.

De volt még valami más is… amit alig tudott elhinni.

Amikor beszállt a mentőhelikopterbe, két férfi már ott ült zöld mentős egyenruhába öltözve. Mivel baseballsapkát viseltek, és fülhallgatót, nem igazán látszott az arcuk. Az egyiküket azonban felismerte: magas, rövid fekete haj… és lenyűgöző kék szempár.

Mia szíve kihagyott egy ütemet, és a gyomra összeszorult.

Miért most? Miért pont ma? Miért ezen a helikopteren?

Brin nyilvánvalóan mentősként dolgozik, de ezt a három évvel ezelőtti találkozásukkor nem említette. Az arckifejezéséből ítélve őt is ugyanúgy sokkolta a viszontlátás, mint Miát. Egy erős széllökés néhány méterrel lejjebb taszította őket, de a pilóta rögtön korrigált. Vajon túlélik a repülést?

A legjobb barátnője és sógornője, Carly, aki mellette ült, megszorította a kezét.

Mia elfordította tekintetét Brinről, miközben azon gondolkodott, hol is kezdje. Hogyan magyarázza el neki…

– Készüljenek egy nehéz landolásra! – jelentette be a pilóta a fülhallgatón keresztül.

Mia szorosan megfogta Carly kezét, miközben a helikopter erősen rázkódott a viharban, és leszállásra készült. Carly sápadt volt. Brin kinézett az ablakon a sötétbe.

– Üdvözöljük önöket Rāwhitin – jelentette be a pilóta. – Sok szerencsét odakint!

Aztán kinyílt az ajtó. Mia levette a fejhallgatóját, kikapcsolta a biztonsági övét, és kilépett a viharba. Miután a pilóta átadta a bőröndjeiket, lehajtott fejjel rohantak ki a rotorok veszélyes zónájából. Nikau, az egyik szigetlakó, átvette a táskáikat.

– Carly, Mia, jó, hogy itt vagytok! – kiáltotta. – Mindenkit evakuáltak, és az ifjúsági táborba vittek. A sérülteket is odaszállították.

Carly bólintott, és előrerohant. Mivel ő volt az elsősegélynyújtó a szigeten, természetesen azonnal a sérültekkel akart foglalkozni. A két mentős követte, Mia pedig zárta a sort. Óvatosan lépkedett a meredek úton az ifjúsági táborhoz – ahhoz az ingatlanhoz, amelyet épp most adott el.

Mindenhol káosz uralkodott… a fejében, a testében és itt a táborban. Az eső vadul ostromolta az épület ablakait. Az étkezőben és a szomszédos konyhában sokan sürögtek-forogtak. A tomboló vihar hangjaiba a sérültek fájdalmas kiáltásai keveredtek.

Harper után kutatva Mia csoportról csoportra futott, végül kirohant az esőbe, ahol egy vérző nőt bíztak a gondjaira. A sérültet a rögtönzött vizsgálóba vitte, amelyet a nagyterem egy sarkából választottak le.

Mia, mielőtt elindult volna Aucklandbe, Harpert Owenre, a sziget orvosára és négyéves fiára, Masonra bízta. A kislány tehát biztonságban van.

De hányszor mondta ezt magának azon a szörnyű éjszakán is, amikor a szülei és a bátyja nem tértek haza?

És hányszor mondta ezt a következő héten, amíg szembesülnie nem kellett a szörnyű valósággal? Hány órát ült Carly mellett, remélve és imádkozva, hogy a családjuk visszatér? Aztán elvesztette a szüleit és a bátyját, Raffertyt is. Carly pedig özvegy lett. Csak ők ketten maradtak egymásnak, míg meg nem érkezett Harper. Így lettek egy család: anya, nagynéni és a baba.

Mia megrázta a fejét, és kényszerítette magát, hogy a betegére koncentráljon. A sziget szakápolójától mindenki profi hozzáállást vár el. Miközben ellátta a sérül nőt, úgy érezte, hogy figyelik. Amikor elfordította a fejét, látta, hogy Brin a földön térdel, és egy körülbelül kilencéves fiúval foglalkozik, aki nem a szigetről való. A férfi mintha megérezte volna a tekintetét, feléje fordult. Zavarodottnak tűnt, és elkeskenyedő szemmel nézett rá.

Mia nekilátott, hogy kitisztítsa a beteg a sebét.

Ne itt! Ne most!

De mikor? Hogyan? Miért? És mi a fenét mondjon?

Most, hogy a férfi itt van, el kellett mesélnie neki.

Miután Brin röviden beszélt a fiú anyjával, felállt. Most odajön hozzá? Mit fog mondani neki?

Három évvel ezelőtt a férfi szexi ír akcentusa lett a veszte. A szavaival csábította el. A fenébe, olyan volt a kezében, mint a puha viasz! És az az éjszaka az egész életére hatással lett.

Mia szíve gyorsabban vert.

– Mia! Itt vagy! Hála istennek!

Anahera, a barátnője és kollégája, a Rāwhiti Medical Klinika recepciósa, átölelte.

A válla fölött Mia látta, hogy Brin a homlokát ráncolva megtorpan.

„Mia!” A fenébe, ezt biztosan hallotta. De most nem számít. Átkarolta Anahera vállát.

– Hol van Harper?

– Ne aggódj, kedvesem! Az egyik hálóteremben alszik. Nicole is ott van a gyerekeivel. Épp onnan jöttem, hogy segítsek. Annyira örülök, hogy itt vagy. Carly is itt van?

Mivel Carly a férje elvesztése után félt, hogy beleszeret Owenbe, repülőjegyet vett, hogy világkörüli útra induljon. De miközben az ifjúsági tábor eladását ünnepelték és a jövőjüket tervezgették, Carly rádöbbent, hogy szereti a férfit, és visszajött ide, hogy megtudja, Owen miként érez iránta.

– Igen, de nem tudom, hol van.

– Valószínűleg Owent keresi. Ő koordinálja a mentési akciót North Bayben.

– Értem. Minden segítségre szükségünk lesz, hogy kimentsük a komp utasait.

– Szegény Owen, ez az első vészhelyzete itt. Nos… gondolom, Carly legalább vele van – mondta Anahera mosolyogva.

– Biztosan.

Mia mosolyt erőltetett az arcára. Remélte, hogy Carly és Owen újra összejönnek. Azonban ez az éjszaka Carlynál is traumatikus emlékeket fog felidézni.

Anahera bólintott.

– Mason is a hálóteremben van.

Tehát mindenkit biztonságban tudhat, akit szeret. Mia mély levegőt vett.

– Hátul a folyosón lefoglaltam egy termet azoknak a sérülteknek, akik tudnak járni. – Anahera Brinre mutatott. – Nem tudom, mit fogunk tenni, ha az ifjúsági tábornak új tulajdonosa lesz. A szigeten sehol nincs ennyi hely, mint itt.

Mia vágott egy grimaszt. Alig néhány órával ezelőtt írta alá Carlyval együtt az adásvételi szerződést, de mintha egy örökkévalósággal ezelőtt történt volna. A tábor már nem az övék, és fogalma sem volt, mi lesz belőle. A legújabb pletykák szerint luxusszállodává alakítják.

Bűntudat fogta el, amikor körülnézett a jól ismert helyiségben. Generációk tanulták meg ebben a táborban, hogyan kell viselkedni a természetben vagy a tengeren. Emlékezett rá, hogyan oktatták a szülei itt a gyerekeket. Mindketten imádták a munkájukat. Később a bátyja is csatlakozott a csapathoz. Öt évvel ezelőtt Carly hozzáment a bátyjához, és ő is ideköltözött.

Ezek a falak rengeteg emléket őriznek. Egészen tizennyolc éves koráig ő is itt lakott. Aztán három évre elhagyta a szigetet, hogy tanuljon, majd visszatért, és egy kis házba költözött a sziget másik felén. De a tábor mindig is az otthona maradt. Amíg össze nem jött néhány dolog: Carly utazási tervei, a sürgős felújítási munkálatok – amelyekre nem volt pénzük, és embert sem találták rá – ráadásul a kis házára is ráfért volna egy renoválás. Így Carly és ő úgy döntöttek, hogy eladják a tábort.

Hiba lett volna? Eltékozolta a családi örökséget? Nem! Most nem gondolhat erre!

– Mia!

Nikau állt a küszöbön, és karját egy bicegő férfi vállára tette.

Mia Brinre nézett. A tekintetük összevillant, majd a férfi elfordult. A lány szíve kihagyott egy ütemet, amikor Brin elindult az ajtó felé. Nikau biccentett, majd elsietett az ideiglenes betegfelvétel irányába.

A következő pillanatban villámlott, majd hangos dörgés rázta meg az épületet. Valaki sikított. Egy csecsemő sírni kezdett.

Mia hallani szerette volna Brin hangját, vágyott a megnyugtató szavaira.

– Minden rendben. Gyönyörű vagy. Fantasztikus! Akarlak. Örülök, hogy megtaláltalak. Minden rendben… – mondta a férfi, amikor a mellkasára borulva sírni kezdett, mert a szeretkezés után elborították az érzelmek.

Brin néhány buta viccel megnevettette, majd beszélgetni kezdtek. Könyvekről, filmekről, utazásról és mindenféle másról… De Mia nem árulta el a valódi nevét, nem mondta el, hol lakik, és mit csinál, mert nem tartotta fontosnak. Végül is csak ez az egy éjszakájuk volt. De beszélt neki a reményeiről és az álmairól. Felszabadító érzés volt, hogy a vidám, eleven Michelle lehetett, nem pedig a szomorú Mia.

Most hirtelen arra vágyott, hogy olyan szabadnak és gondtalannak érezze magát, mint azon az éjszakán. Hogy újra a férfi karjaiban feküdjön. Hogy kevésbé érezze magát egyedül. Hogy újra átélje az együttlétük minden csodálatos pillanatát… és talán elmondja neki az igazat, vagy legalább a nevét.

De annyi mindent kellene bevallania, hogy nem is tudná, hol kezdje.

Mia?

Brin otthagyta a nőt, akit korábban Michelle-nek hitt. Igen, ő az. A nő, akivel eltöltött egy éjszakát. Élete egyik legszebb éjszakáját. Azonnal kialakult köztük valamilyen kötelék. De vajon több volt, mint remek szex?

Igen, ő akkor azt hitte. Megfordult a fejében, hogy Aucklandben marad, azért hogy több időt tölthessen a lánnyal. De mivel a vízuma másnap lejárt, nem kockáztathatta meg. Megegyeztek, hogy nem adják meg egymásnak az elérhetőségeiket. A titokzatosság még fokozta is az izgalmat, és Brin nem akart túl sok érzelmet belevinni a dologba, hogy ne sérüljön.

Az írországi gyökereit már régóta elveszítette. És itt, a világ végén nem akart újakat ereszteni.

Brin minden lehetséges forgatókönyvet végigjátszott. Talán Michelle-nek van egy ikertestvére, és ő Mia. Vagy Michelle okkal hazudott neki – mégiscsak férjezett családanya.

Ha Brin a saját tönkrement házasságára és a sok-sok hazugságra gondolt, akkor be kellett vallania, hogy nem tudja jól megítélni a nőket.

A betegfelvételre szolgáló helyiség üres volt, amit Brin jó jelnek vélt. Azt mondták nekik, hogy súlyos sérültekre is számítaniuk kell, de a mentőcsapat nyilván kiváló munkát végzett, és az utasokat sikerült többé-kevésbé sértetlenül idehozni a kompról. A pszichés trauma, hogy sötétben, viharban egy süllyedő hajón tartózkodtak, valószínűleg hosszú ideig el fogja kísérni őket.

De most egy kis lélegzetet vehet, hogy feldolgozza a Michelle-lel való viszontlátás sokkját, mielőtt visszamegy, hogy együtt dolgozzon vele. Amikor a nő beszállt a helikopterbe, és a tekintetük találkozott, ő elmosolyodott, Michelle viszont gyanakvó tekintettel elhúzódott tőle.

Hangos sírás hallott, mire megfordult. Egy nő lépett be egy körülbelül kétéves kislánnyal a karján. A kislánynak kusza fekete fürtjei voltak, fáradtnak tűnő kék szeme és sápadt arca. A kezében egy takarót szorongatott, ami a következő pillanatban kicsúszott a kezéből. Még hangosabban sírt. Brin gyorsan felvette a plédet, és odaadta neki.

– Biztos nem akarod elveszíteni a kedvenc takaródat. Nekem is volt ilyen, amikor annyi idős voltam, mint te.

Kövér könnycseppek peregtek végig a kislány arcán, és hangosan zokogott. A takarót magához szorítva mereven bámult a férfit.

– Ne félj, nem veszem el tőled, mo stór. – Hogy megnevettesse a gyereket, Brin a kislány fejére borította a takarót. – Hová lettél?

A gyerek szipogott.

– Na, hol vagy? – próbálkozott Brin újra.

A kislány nevetett, és kacagva lehúzta a takarót a fejéről. Már nem sírt, hanem a legédesebb mosolyával ajándékozta meg Brint. Az a nagy kék szempár és a kócos fekete haj… Az övé is ilyen volt, mielőtt levágatta, gondolta a férfi. Furcsán átmelegedett a szíve.

Mo stór. Édesem.

Hányszor mondta már ezt? Hirtelen vágyakozni kezdett a kislány után, akit Írországban hagyott. Néhány évvel idősebb volt ennél a gyereknél, de még jól emlékezett rá.

Brin megdörgölte a mellkasát, amikor a kislány újra sírni kezdett.

– Semmi baj, Harper. Megnézzük, hol van anyukád – mondta a nő fáradt mosollyal, elindult kifelé.

Brin követte őt egy zajos terembe, és azonnal meglátta Michelle-t. Egy idős férfi előtt guggolt, és a vérnyomását mérte. A férfi termotakaróba burkolózott, és láthatóan fázott. Michelle megnyugtató hangon beszélt hozzá. Profi és empatikus. Brin nem is tudta róla, hogy ápolónő.

A nő a kislánnyal most odalépett hozzá.

Michelle sírva ölelte magához a gyereket.

Brinnek eszébe jutott, hogyan sírt aznap éjjel a karjaiban. Azt mondta, a szerelmi aktus miatt, de ő érezte, hogy több van emögött.

És igaza volt.

A helikopterre egy kis bőrönddel szállt fel. Vajon mennyi ideig volt távol?

És ő a kislány anyja?

Nyilván ezért nem mondta meg neki az igazat. Mert családja van.

A fenébe! Brin gyűlölte a hazugságot.

– Brin, segítenél? – kiáltotta Lewis, a kollégája, miközben egy nőre mutatott, akinek kifordult a lába.

– Azonnal.

Brin elfojtotta az érzéseit, és újra a munkára koncentrált.

3. FEJEZET

Úgy tűnt, a sérültek áradata nem szűnik. De amikor az utolsó utasok, a kapitány, Carly, Owen és a mentőcsapat is megérkezett, a helyzet fokozatosan rendeződött. Mindenki megmenekült, de a komp elsüllyedt.

Csak néhány beteget kellett az Auckland General Hospitalbe szállítani. Lewis próbálta megszervezni az utat, de nem kaptak felszállási engedélyt, mert elromlott az időjárás.

Mia visszaküldte Harpert Nicole-lal, és azóta nem hallott felőlük. Igen, tudta, hogy Brin látta őt a lányával. Mivel kerülte a tekintetét, nem sejtette, mi járhatott a fejében.

Carly mosolyogva egy csésze forró kakaót nyomott a kezébe.

– Remekül helyt állál. Tessék, igyál, hogy erőt gyűjts!

– Köszönöm.

Mia látta, hogy keze remeg. Úgy tűnt, Carly is észrevette.

– Szörnyen nézel ki. Jól vagy?

– Ó, köszönöm. De te sem festesz valami jól – felelte Mia nevetve, mert Carly teljesen átázott, és egy meleg takaróba burkolózott.

De mindig elmosolyodott, valahányszor Owenre nézett.

– Lezuhanyozok, amint lehet – mondta. – Nem akarsz egy kicsit Harperrel lenni?

– A betegekkel kell foglalkoznom.

Ráadásul Mia biztos akart lenni abban, hogy Brin felszáll a helikopterre, és elhagyja a szigetet.

– Nélküled is boldogulunk – mondta Carly.

– Nincs semmi bajom. – Mia maga is észrevette, milyen élesen csattant a hangja. – Sajnálom. Én…

– Hé, semmi baj! – Carly kedvesen elmosolyodott. – Nekem se könnyű. Teljesen kiborultam a hajón.

– Mitől borultál ki?

– Sikoltozni kezdtem, amikor azt hittem, hogy még vannak emberek a kompon, és megfulladnak. De Owen megnyugtatott. Szerencsére senki sem halt meg. – Carly óvatosan átölelte a barátnőjét. – Jobban vagyok. És ha Harperhez akarsz menni, vagy zuhanyoznál, csak rajta!

– Mi is lenne velem nélküled? – Mia visszapislogta a könnyeit. – Annyira örülök, hogy úgy döntöttél, itt maradsz.

– Én is. Alig hagytam el a szigetet, már tudtam, hogy hiba volt. – Carly szorosan magához ölelte Miát. – Rafferty halála után nem akartam újra szerelmes lenni, és kockáztatni, hogy megint mindent elveszítsek. És ne hidd, hogy valaha elfelejtem őt!

– Tudom, hogy soha nem fogod elfelejteni a bátyámat, de azt is tudom, hogy szereted Owent. Szóval kövesd a szíved szavát!

– Azt teszem – felelte Carly mosolyogva.

Bárcsak visszaforgathatná az időt, és újra ott lehetne a hotelben azon a bizonyos éjszakán!

A gondolatra Mia lábából kiszállt az erő. Örökre hálás lesz, hogy akkor legalább néhány órára elfelejthette a bánatát. És ott volt az a… az a bizonyos vonzerő közöttük. Valami, amit azóta egyetlen másik férfiban sem talált meg.

Mia elengedte Carlyt, és mosolyt erőltetett az arcára.

– Minden rendben. Harpernek aludnia kell, különben holnap rosszkedvű lesz.

– Oké, ahogy gondolod.

Carly felsóhajtott.

– Most hallottam, hogy a két csonttöréses beteget nem tudják elszállítani. Elő kell készíteni nekik egy szobát. Owen azt mondta, hogy ő, a két mentős és te felváltva figyelhettek rájuk.

Tehát ott lesz Brin is. Mia megborzongott.

– Persze.

– Remek. Akkor berendezek egy szobát a melléképületben. Odavinnéd nekik a tálcát az italokkal?

Carly a mellette álló asztalon lévő tálcára mutatott, aztán sietve elindult a kifelé.

Mia dobogó szívvel emelte fel a tálcát. Amikor belépett az elkerített területre, Brint kereste a tekintetével. Még mindig ugyanolyan vonzó, mint annak idején. Markáns vonások, kisportolt alak és napbarnított bőr.

Mia kényszerítette magát, hogy nyugodtan lélegezzen.

– Hoztam forró kakaót. – Aztán a két beteghez fordult. – Megkérdezem az orvost, hogy ehetnek-vagy ihatnak-e. Ha hamarosan kórházba indulnak a helikopterrel, akkor nem ehetnek semmit.

– Holnapig lehetetlen felszállni. Pocsék az idő. – Lewis felugrott, hogy átvegye a tálcát. – Köszönöm, Mia.

Amikor Mia Brinre pillantott, látta, hogy a férfi arca szinte kővé dermed. Ismét Lewishoz fordult.

– Carly két ágyat készít elő a melléképületben. Ott felváltva felügyelhetnénk a sérülteket.

– Remek ötlet. Hé! – Lewis arca elkomolyodott. – Gondolkodtam…

– Igen?

Mia felnézett rá. Kedves srác, körülbelül annyi idős, mint ő. Egyedülálló, jóképű, közvetlen. Egyáltalán nem az esete, de jól kijönnek egymással.

– Jól vagy? Úgy értem, ez az egész biztosan szörnyű emlékeket ébresztett benned, nem?

Mia egy pillanatra lehunyta a szemét. Amikor újra kinyitotta, kerülte Brin tekintetét, mert nem akarta, hogy lássa, milyen érzések dúlnak a lelkében.

– Hát, nem ez életem legszebb éjszakája.

Enyhén szólva.

– Sajnálom, Mia. – Lewis megérintette a karját. – Tehetek érted valamit?

– Jól vagyok, de köszönöm. – A lány mély levegőt vett. – Remélem, hamarosan elül a vihar, és holnap újra kisüt a nap.

– Mi is reméljük. – Lewis vágott egy grimaszt, mielőtt a kollégájára nézett. – Oké. Brin, pihenj le! Mia, megmutatnád neki a melléképületet? Sötétben még nehezebb megtalálni.

– Persze.

Brin fáradtan megrázta a fejét.

– Megtalálom magam is. Ne fáradj, Mia!

A lány Lewishoz fordult, aki homlokráncolva először Brinre, majd rá nézett.

– Ó, elnézést! Ti még nem is ismeritek egymást. Mia Edwards, ő Brin O’Connor, a legújabb csapattagunk. De már járt Új-Zélandon. Néhány évvel ezelőtt…

Brin bólintott.

– Három éve.

Lewisnak ezek szerint nem tűnt fel, hogy már ismerik egymást?

– Mia itt az ápolónő, és nagyon érti a dolgát. Rāwhiti pedig gyönyörű, ha éppen nem tombol a vihar.

– Örülök… Mia – mondta Brin kifejezéstelen arccal, miközben gyanakodva és bosszúsan nézett rá.

A lány nem hibáztatta. Mennyivel könnyebb lett volna, ha akkor megkérdezi a férfi vezetéknevét.

– Szia, Brin! Üdvözöllek Rāwhitin.

– Akkor indulj, haver! Van egy órád. – Lewis az órájára mutatott. – Mia, mutasd meg neki a szobáját, különben az idejét keresgéléssel fogja tölteni!

Mia bólintott, majd sietve elhagyta a helyiséget. Talán így elkerülheti a kínos beszélgetést, amíg készen nem áll arra, hogy megválaszolja a kérdéseket, amelyeket Brin biztosan fel fog tenni neki.

Odakint egyébként sem lehetett hallani egy szót sem, mert a szél üvöltött, a tenger zúgott, és eső korbácsolta az arcukat. De amint beléptek a melléképületbe, nyomasztó lett a csend. Mia felsietett a lépcsőn, kinyitotta a hálóterem ajtaját, és a Carly által előkészített emeletes ágyra mutatott.

– Ez az. A fürdőszoba a folyosó végén van. Viszlát! – Azzal elfordult, hogy távozzon.

– Michelle. – Brin hangja megállította. A hangja, amelyről gyakran álmodott, akárcsak a csókjairól, a becézgetéseiről… – Mia. Vagy hogy is hívnak…

A lány szíve hevesen dobogott, amikor lassan feléje fordult.

– Mia. Mia, és nem Michelle.

Brin kifürkészhetetlen arccal bólintott.

– Gondolom, megvolt az okod, hogy más nevet mondj.

– Igen.

Nem tervezte előre, csak megragadta az alkalmat, hogy néhány órára valaki más legyen. De most őszintének kell lennie. Visszatért a hálóterembe.

Brin követte, de nem zárta be az ajtót.

– Itt van?

Mia a homlokát ráncolta.

– Ki?

Brin leült egy ágyra.

– A partnered… a férjed.

– Nincs se partnerem, se férjem.

– Ó. Azt hittem… – Brin lesütötte a szemét. – Oké.

– Ez… ez bonyolult.

– Mindig az, nem? – A férfi hangja most már élesebbé vált. – De akkor volt, igaz? Valaki, aki elég fontos volt neked ahhoz, hogy hazudj nekem.

A szavak megsebezték Miát.

– Nem, Brin. Nem vagyok az a fajta, aki egyéjszakás kalandokat keres. Soha nem voltam férjnél, és akkoriban sem volt párkapcsolatom.

– Akkor miért mondtál nekem más nevet?

– Ööö… – Hogyan magyarázhatná el mindezt? – Számít ez?

Brin felállt, az ablakhoz sétált, és kinézett az éjszakába.

– Nem kellene, hogy számítson, ugye? Megegyeztünk. Csak ártatlan szórakozás volt. De mégis az az éjszaka… valahogy jelentőségteljesnek tűnt. Azt hittem, van köztünk valami. Én őszinte voltam hozzád.

– Tényleg? Elmeséltél mindent az életedről?

– Nem mindent. Ahhoz túl kevés időnk volt. – Brin a lány felé fordult, és a párkányra támaszkodott. – Az volt az első találkozásunk. Nem akartalak untatni az életem történetével.

– Pontosan. Tehát te sem mondtál el mindent…

– Az volt az első éjszakánk.

– És az utolsó.

– Igen. – Brin a lányra szegezte gyönyörű kék szemét…– Mindketten tudtuk, hogy ez egyszeri alkalom.

Igen. És fantasztikus, varázslatos, élettel teli volt. És egy új életet teremtettek.

Brin megrázta a fejét, és már nem tűnt dühösnek.

– Sajnálom. A név összezavart. És sokkolt, hogy ennyi év után újra találkoztunk. De az, hogy Michelle-nek nevezted a neved, nem az én dolgom… – Mély levegőt vett. – Tudod, néhány évvel ezelőtt volt egy barátnőm, aki hazudott nekem. Ezért vagyok olyan gyanakvó. Nem szeretem, ha becsapnak.

– Nem hibáztatlak érte.

– És… – Brin zavartan elmosolyodott. – Többször elképzeltem, mi lehetett volna, ha kapcsolatban maradunk. Vagy hogy milyen lenne a viszontlátás.

Mia is ezt tette, számtalan alkalommal.

– Igen, én is. És soha nem így képzeltem el.

– Én sem. – Egy pillanatra megvillant Brin szeme, és Mia eltűnődött, vajon a közös éjszakájukra gondol-e. – De így alakult.

A lány már indulni készült, amikor Brin hirtelen megkérdezte:

– Mit értett Lewis azon, hogy a vihar rossz emlékeket ébreszt benned?

– Tessék?

– Nincs jogom megkérdezni, de ez az egész nagyon zavaros. – Brin a hajába túrt, és Mia rájött, hogy nem dühös, inkább zavarodott. – A partnered egy viharban halt meg? Akkor megértem, hogy nem akartál beszélni róla.

A férfi hirtelen teljesen elveszettnek tűnt.

– Jaj, Brin! Nem, nem a páromat vesztettem el, hanem az egész családomat: az anyámat, az apámat és a bátyámat. Egy hajóbalesetben… Fél évvel azelőtt, hogy mi megismerkedtünk.

Brin kék szeme sötétebb lett.

– Ó, Mia, ez szörnyű! Annyira sajnálom. Nem tudtam.

– Honnan is tudhattad volna? Akkor azt mondtad, minél kevesebbet tudunk egymásról, annál jobb. És ez így nekem is megfelelt. Hat hónapja gyászoltam a családomat, kimerült és magányos voltam. Aztán egy régi barátnőm, akit a főiskoláról ismertem, meghívott egy buliba. Nem akartam elmenni, de Carly, a bátyám özvegye, rábeszélt, és kifizetett egy éjszakát abban a luxusszállodában.

– És ott találkoztál velem.

Ó, igen! És ez a találkozás alapvetően megváltoztatta az életét.

– Jó volt flörtölni egymással… Ezért nem akartam a múltamról beszélni. Egy éjszakára magam mögött akartam hagyni minden fájdalmat. Meg tudod érteni? Nem akartam az életben maradott lenni, akit mindenki sajnál. Inkább titokzatos, izgató és szexi.

– Az voltál. Majdnem lemondtam a repülőjegyemet.

– Miattam?

– Igen – válaszolta Brin nevetve. – Őrültség, nem?

– Tényleg őrültség lett volna. – Annyi minden történt azóta! – Eljutottál azokra a helyekre, ahová akartál?

– Majdnem. Néhány hónapig Ausztráliában dolgoztam, hogy pénzt keressek. És éppen Ázsiában tartózkodtam a nagy lezárások idején. Pocsék időzítés, mi? Az egyik utolsó géppel jutottam el Hanoiból Perthbe, aztán ott dolgoztam. És mivel meghosszabbították a vízumomat, kicsit tovább maradtam. Aztán visszajöttem Új-Zélandra.

– Miért nem repültél haza?

Brin a homlokát ráncolta.

– Haza?

– Írországba.

– Ott már semmi sem vár rám.

– És miért jöttél vissza ide?

– Lewis felhívott egy előnyös állásajánlattal.

– Lewis. Persze.

Lewis egész idő alatt kapcsolatban állt Brinnel, és ő nem is tudott róla. Brin pedig nem miatta tért vissza Új-Zélandra, hanem az állás miatt. Mia érthetetlen módon csalódást érzett.

A férfi vállat vont.

– Sürgős szüksége volt rám, és könnyen megkaptam a vízumot. Szóval miért ne? Szeretem ezt az országot és az embereket.

– Nos, akkor te mindenképp többet tapasztaltál, mint én. Én egész idő alatt itt voltam.

– Ezt azért nem mondanám. Gyereked született, Harper. Ugye így hívják? Láttam az előbb. Nagyon aranyos kislány.

Ó, ne!

Félelem fogta el Miát, a gyomra elszorult. Azt kívánta, bárcsak ne kellene elmondania az igazat. De az gyávaság lenne. Brinnek tudnia kell, még ha nem is ez a legalkalmasabb hely és időpont.

S noha majdnem három éve foglalkoztatta ez a vallomást, most még sem érezte magát felkészültnek. Mély levegőt vett, és a férfi szemébe nézett.

– Ő a mi kislányunk.

– Tessék? – Brin megrázta a fejét, és egy lépést tett Mi afelé. A tekintetében pánik, düh és gyanakvás keveredett. – Mi az ördög…?

Mia nyelt egyet. Nem számított ilyen reakcióra. Brin talán azt hiszi, hogy hazudik? Hogy csapdába akarja csalni?

– Ő a mi babánk, Brin. Harper a te lányod.

4. FEJEZET

Ez nem lehet igaz!

Brin mély levegőt vett, és próbált uralkodni magán. Miára szegezte a tekintetét. Mióta vannak együtt? Három-négy órája? És máris hullámvasúton az érzései. Ó, igen… Még mindig vonzódik a lányhoz.

De ez a hír?

Visszahőkölt.

– Nem, Mia! Tévedsz. Ő nem az én gyerekem.

Mia pislogott.

– De igen, a tiéd. Senki más nem volt, csak te… Harminchét héttel azután született, hogy együtt voltunk.

– De… Mia, biztos vagy benne?

– Teljesen biztos. A te szemedet örökölte, Brin, nem az enyémet. Meg a világos bőrödet. Nem tudom, milyen színű volt a hajad régen, de Harper nem szőke, mint én.

Ha ez a kislány tényleg az övé, akkor haláláig szeretni fogja.

De nem!

Nem hihet Miának. Nem teheti magával újra… Nem engedheti meg magának, hogy szeressen egy gyereket, csak azért, hogy aztán elvegyék tőle.

Nem!

Mia mereven nézett rá, az ajkai remegtek, mintha a könnyeivel küzdene.

– Mondj valamit, Brin!

– Például?

Gondolkodnia kell, döntötte el a férfi. De nem tud, ha Mia mellette van. Elvonja a figyelmét.

Így hát nem szólt semmit, hanem kirohant a viharos éjszakába.

Az eső az arcába vágott, miközben céltalanul futott. Csak azt tudta, hogy egy szabadtéri táborban van egy apró szigeten. Követte az utat, amely a főépület mellett egy füves területhez vezetett, amely körülbelül fele akkora volt, mint egy futballpálya. Körülbelül ötven méterre megpillantotta egy épület sötét körvonalait. Közelebb ment, egy táblán az állt: ”Csónakház.” Sajnos, az ajtó zárva volt.

Mögötte terült a kis öböl. A partot ostromló, hatalmas hullámok, a dühöngő szél, a fák recsegése – mindez nyomasztóan hatott rá. Valahol bent egy gyerek sírt.

Az ő gyereke?

A szíve elszorult.

– Harper.

Furcsán hangzott. Vajon ő ír nevet választott volna neki?

Van egy lánya. Még egy lánya. Brin lehunyta a szemét, és próbált lélegezni, de a mellkasa mintha összeszorult volna. Ezúttal nem választhatta ki a nevet, nem járt szüléselőkészítő tanfolyamra, nem vett babaruhákat. Nem lehetett jelen a szülésnél.

– Brin?

Amikor a férfi megfordult, látta, hogy Mia tart feléje, a fején csíkos törülközővel. Bizsergés futott végig a testén.

Nem, nem akart így érezni, a sokkoló hír után semmiképp!

Mia mereven nézett rá.

– Lewis kért, hogy ébresszelek fel. Lejárt a pihenőidőd. Azt hitte, alszol.

A fenébe! Ennyi ideje lenne itt kint? Brin zavartan bólintott.

– Oké.

Mia felszegte az állát.

– Ha velem közölték volna, hogy van egy lányom, én… én örültem volna.

– Biztos? Ha derült égből villámcsapásként érkezik a hír? És három évig senki sem szólt neked?

Brin majdnem felnevetett. A történet megismétlődött. Már rég meg kellett volna tanulnia a leckét.

Mia azonban nem tud a múltjáról, és ő sem akart gondolni rá. A fenébe, hogy az exe elhitette vele, hogy a gyerek az övé is, és ezzel összetörte a szívét! És most egy másik is ugyanezt teszi? Könnyű prédának tűnik? De nem csak a nőknek dől be, abban az árulásban a bátyja is benne volt.

A testvére.

Nem akart még egyszer átélni hasonlót.

És mégis… Harper. Az a haj! Az a mosoly! Az érzések, amelyeket ébresztett benne.

Az időpont is stimmel. Azon az éjszakán többször is szeretkeztek. Védekeztek? Igen. De Brin tudta, hogy nincs olyan fogamzásgátló, ami százszázalékos biztonságot nyújt.

Mia levette a törülközőt a fejéről, és összegyűrte. Bár a szempillafestéke elmosódott, még így nagyon csinos volt.

– Sajnálom, hogy nem volt lehetőségem elmondani neked. De Harper a legjobb dolog, ami valaha történt velem.

– Örülök, hogy megtaláltad a boldogságot, azok után, hogy annyit szenvedtél. – Ez azonban nem jelenti, hogy ő könnyű préda lenne. – És most mit vársz tőlem?

– Semmit. – Mia hátralépett, és megrázta a fejét. – Csak gondoltam, el kéne mondanom.

Brin nem tagadhatta a családi hasonlóságot. A bátyja is kék szemű és fekete hajú. Niamh is. Az emlékre a szíve elfacsarodott.

– Mert jogod van tudni, és látni őt. Feltéve, ha akarod. És neki joga van megismerni az apját.

Brin nem válaszolt.

Mia tovább gyűrögette a törülközőt.

– A fenébe, Brin, próbáltalak megkeresni, de nem tudtam a vezetéknevedet! A szállodában nem adtak ki rólad információt. Még a bárban is betelefonáltam, de azt mondták, hogy éjszakára nem volt foglalás.

– Igen, csak beugrottam oda.

Mia szeme villámokat szórt.

– Eltűntél. Kerestelek a közösségi oldalakon, de ott sem találtalak.

– Nem vagyok aktív a közösségi médiában.

Brin nem akart Írországra emlékezni. A tönkrement kapcsolatára, a bátyja árulására, az exe hazugságaira.

– Éjszakákon át nyomoztam utánad az interneten, de végül feladtam, és úgy döntöttem, hogy egyedül fogom felnevelni Harpert. Soha nem gondoltam volna, hogy valaha újra látlak. – Mia arca nedves volt. A könnyektől vagy az esőtől? – Sokkolt a találkozás.

– Engem is.

Egy pillanatra az a gondolat futott át Brin agyán, hogy talán újra összejöhetnek. De hogyan bízhatna abban, hogy Mia igazat mond?

A lány a tenyerével végigsimította az arcát. Vizes ruhája a testéhez tapadt. Néhány helyen nőiesebb volt, máshol vékonyabb, mint annak idején, de lélegzetelállítóan gyönyörű.

– Tudom, hogy ez most nagyon hirtelen jött. De ha… látni akarod, meg tudunk egyezni valamiben. Nyugodt körülmények között kellene megbeszélnünk.

Brin szíve még mindig hevesen dobogott.

– Az egyetlen dolog, amiben most meg kell egyeznünk, az egy apasági teszt.

– Mi? – Mia döbbenten meredt rá.

Brin határozottan bólintott. Nem fog elgyengülni.

– Ha megvan az eredmény, akkor tudni fogjuk, hányadán állunk.

És anélkül, hogy még egyszer ránézett volna a lányra, visszatért az étkezőbe. Hogyan tudna most a munkájára koncentrálni, amikor az egész rohadt élete összeomlik körülötte?

Már megint.

Mia megpróbálta leküzdeni a sértettségét.

Ha apa és lánya kapcsolatba kerülnek, nagyon oda kell figyelnie, hogy Harper ne sérüljön. Brin világcsavargó, mindig úton van. Írországot nem tekinti otthonának. Vajon innen is könnyen odébb áll majd?

Mia arra számított, hogy pozitívan fog reagálni a hírre. Követte a férfi a házba, letörölte az esőt és a könnyeket az arcáról. Nem fog előtte sírni, soha többé. Felnőtt nő. Erős, független anya.

A következő pillanatban kinyílt az ajtó, és Carly lépett ki.

– Mia, hát itt vagy! Harper felébredt, és kérdezi… – Elhallgatott, és először Brinre, majd Miára nézett. – Elnézést, zavarok?

Mia nem válaszolt a kérdésére.

– Hol van?

– Anahera levitte magával.

– Köszönöm.

Mia elindult, hogy megkeresse a lányát. A szeme sarkából látta, hogy Brin az elkerített rész felé tart.

– Anyu!

Harper szaladt oda hozzá, fehér takaróját szorosan magához ölelve.

– Szia, kicsim! – Mia felemelte és megcsókolta. – Hiányoztál.

Harper megpaskolta az arcát.

– Fúj, vizes vagy!

– Igen, kicsim. Odakint szakad az eső.

– Játszótér?

Mia nevetett. Volt a tábor területén egy kis játszótér mászókával, csúszdával és hintával – de ki tudja, hogy meddig még?

Soha nem akart táborvezető lenni, és nehéznek bizonyult olyan embereket találni, akik segítenének Carlynak ebben a munkában, nem is beszélve a költségekről és a sürgős felújításokról. Egyébként is nővérként dolgozott, és a fizetéséből kellett eltartania magát meg a lányát.

Vajon könnyebb lehetett volna mindkettőjük élete, ha Harper apja mellettük áll? Akkor is el kellett volna adnia szülei szeretett otthonát?

– Anyu! Játszótér! – zökkentette ki Harper a gondolataiból.

Mia gyengéden megsimogatta a fejét.

– Nem, kicsim. Most nem. Odakint vihar tombol, és sötét van. – Mivel Harper nem engedett, folytatta: – Talán holnap. Ha minden felszáradt.

– Játszótér! – A kislány dühösen ledobta a takaróját.

Mia felvette.

– Vigyázz, nehogy piszkos legyen! Azt hiszem, vissza kell menned az ágyba, kicsim.

Utált nemet mondani a lányának, de néha muszáj volt. Nem mintha Brin tudná, milyen ez. Három évig egyedül nevelte Harpert. Nem tehetett ezért szemrehányást a férfinak, hiszen nem tudott a gyerek létezéséről. De vajon megkérdőjelezi majd a nevelési módszereit? Akar közös felügyeletet? Ha egyáltalán akar majd bármit is, miután az apasági teszt pozitív lett.

Apasági teszt! Legszívesebben dühöngött volna.

Lewis bukkant fel, és kerekesszékben tolta a kificamodott vállú férfit. Mögötte Brin is megjelent egy tolószékkel, amelyben a törött lábú nő ült. A walkie-talkie-k recsegtek, hallotta, hogy a vihar átmeneti enyhülésről beszélnek, meg arról, hogy a helikopter azonnal landol. Brin körülnézett, és a tekintete megállapodott Harperen meg rajta.

Mia lélegzete elakadt. Talán ez az utolsó lehetőségük, hogy beszéljenek. De mi mondanivalójuk maradt? Brin most már tudja a valódi nevét és azt is, hol lakik. Ha részt akart venni a lánya életében, csak kapcsolatba kell lépnie vele.

Harper most lecsúszott az öléből, és ragyogó arccal rohant a férfi felé.

– Tessék! – Odanyújtotta Brinnek a kedvenc takaróját.

Ilyet még soha nem tett. A takaró nélkül nem tudott elaludni.

– Ne, Harper! – Mia felugrott, és odasietett hozzájuk. – Hagyd békén Brint, dolga van!

Harper ijedten feléje fordult, és elejtette a takarót.

Brin először Miára nézett, majd Harperre.

– Semmi baj. – Felvette a takarót, és odaadta a kislánynak. És mosolygott! Most olyan volt, mint régen. – Tessék… Harper.

Harper is elmosolyodott. Aztán valami nagyon furcsát tett. A takarót az arca elé húzta.

Brin zavartan nézte. Végül leguggolt a gyerek elé, és mondott valamit, amit Mia nem értett.

Harper kuncogva leengedte a takarót, majd újra az arca elé húzta.

Brin egy pillanatra ismét kényelmetlenül érezte magát, de végül elmosolyodott.

– Hol van ez a kislány?

Harper kuncogva kikukucskált a takaró mögül.

Brin felállt és elfordította a tekintetét.

Mia odament hozzájuk. Gyengéden megsimogatta a lánya hátát.

– Harper, búcsúzz el Brintől!

– Szia, Brin!

– Szia, Harper! – A férfi Mia felé fordult. – Megkaphatom az adataidat? A teszt miatt – tette hozzá halkan.

Mia kifejezéstelen arccal közölte az adatait, amit Brin beírt a telefonjába.

És a következő pillanatban eltűnt.

Már megint.

5. FEJEZET

Másnap Mia elvitte Harpert az óvodába, majd segített rendet rakni a táborban. Amikor visszatért a házába, észrevette, hogy beázott. Mentette, amit tudott, és felhívta a biztosítót. Ezután gyalog elment az orvosi központba, ahol helyenként szintén állt a víz.

A következő hat nap takarítással telt. Úgy tűnt, mintha hat év lett volna.

Folyton Brin járt Mia fejében. Testileg és lelkileg teljesen kimerült.

Amikor pénteken munka után zárni akart, és már a hétvége járt az eszében, Carly lépett be a rendelőbe.

– Szia! Hogy vagy?

Mia mosolygott, mert mint mindig, örült, hogy látja barátnőjét.

– Energikusnak tűnsz! Úgy tűnik, nem takarítással töltötted az elmúlt napokat.

– Szerencsére mi nem áztunk be. De amúgy sem vettem volna észre, annyira szerelmes vagyok. – Carly kuncogott. – Tényleg kimondtam?

– Kérlek, kímélj!

Mia persze örült, hogy Carly ennyi év gyász után újra boldog. És egy kicsit irigyelte is.

– Sajnálom. – Carly ismét kuncogott. – Segíthetek?

– Nem, készen vagyok. Kezdődhet a hétvége. – Mia kikapcsolta a számítógépet.

Carly az ajtókeretnek dőlt.

– Jól vagy? Egész héten aggódtam érted. Olyan… szórakozottnak tűnsz. Zavarodottnak.

És jó okkal.

– Minden rendben.

– De nem úgy fest. Mi a baj? – Carly odalépett a recepcióspulthoz, és kérdőn nézett a barátnőjére. – A vihar szomorú emlékeket ébresztett benned?

A fenébe!

Mia nem akart sajnálatot. A szülei halála óta senkitől sem kért segítséget, és nem beszélt senkinek a gondolatairól meg az érzéseiről. De Carly a legjobb barátnője. Annyi mindenen mentek keresztül együtt, és már túl régóta titkolózik.

Vágott egy grimaszt.

– Valójában szép emlékek.

Carly a homlokát ráncolta.

– Hogyan?

– Semmi, semmi!

– Mia Edwards, mit titkolsz előttem? – Carly gyanakodva nézett rá.

– Muszáj elmondanom valakinek, különben megőrülök. – Mia mély levegőt vett. – Ugye emlékszel Brinre?

– A szexi ír mentősre?

Mia a homlokát ráncolta.

– Igen.

– Nagyon elmélyülten beszélgettetek. Miről volt szó? – Carly arca ragyogott. – Hűha! Csak nem randira hívott?

– Kicsit bonyolultabb.

Carly megkerülte a recepcióspultot, és kíváncsian nézett a barátnőjére.

– Ó!

Mia ismét mély levegőt vett.

– Nos… ő… Harper apja.

Carly döbbenten meredt rá.

– Tessék?

– Igen, ő az.

– Azt hiszem, le kell ülnöm – mondta Carly. – Eddig mindig kerülted a témát. De hogy Brin lenne az? Hűha… Nem tudom felfogni.

Mia felállt, és fel-alá járkálni kezdett.

– Egyéjszakás kaland volt.

– Gondoltam. Amikor hazajöttél a partiról, valahogy más voltál. Sugárzott rólad a boldogság. Nyilván jól érezted magad.

– Igen. Igazából csak szórakozni akartunk. Még az igazi nevemet sem árultam el neki. Nem beszéltünk a munkánkról sem. Csak szex volt. Fantasztikus szex!

Carly megrökönyödve nézett rá.

– Oké. És miért nem beszélgettetek?

– Ő másnap elhagyta Új-Zélandot. Sok mindent nem tudtam róla, például még a vezetéknevét sem. Amikor rájöttem, hogy terhes vagyok, hiába kerestem, nem találtam sehol.

– És most visszajött. – Carly összehúzta a szemét.– Miattad?

Mia megrázta a fejét, és figyelmen kívül hagyta a szíve körül érzett szúrást.

– Nem. A munka miatt. Lewisnak tesz szívességet. Korábban Perthben dolgozott.

Carly a váróteremben álló székekre mutatott.

– Ez az egész annyira nem vall rád. Gyere, üljünk le! Tud Harperről?

Mia azonban továbbra is fel-alá járkált.

– Igen. Még aznap este elmondtam neki. Így fair.

– És? – kérdezte Carly.

– DNS-vizsgálatot akar. A vihar utáni reggelen felhívott egy aucklandi laboratórium, úgyhogy nem vesztegette az időt. Futárral küldtek egy tesztkészletet. Harpertől vettem mintát, és még aznap visszaküldtem. Az eredmény pár napon belül e-mailben érkezik.

Carly mosolyogva fújta ki a levegőt.

– Ez jó hír, nem?

Mia megtorpant.

– Miért is?

– Brin mielőbb bizonyosságot akar.

Mia erre még nem is gondolt.

– És miért nem hisz nekem?

– Miért kellene?

Mia a barátnőjére meredt. Hát nem nyilvánvaló?

– Mert én soha nem hazudnék ilyesmiről. Tudom, hogy sokkolta a hír, de nyilvánvalóan nem bízik bennem. Furán reagált, és teljesen más volt, mint az a kedves srác, akit annak idején megismertem.

Carly komor arccal nézett rá.

– Mia, csak egyéjszakás kaland volt. Ilyen rövid idő alatt nem lehet megismerni senkit. Talán azt hiszi, hogy tartásdíjat akarsz tőle, vagy ki tudja, mit. Nem csoda, hogy gyanakszik.

– Soha nem tennék ilyet. És tényleg tökéletesen összeillettünk. Szikrázott köztünk a levegő. De talán tévedtem vele kapcsolatban. Talán Brin O’Connor szívtelen, megbízhatatlan alak, és nem akarom, hogy a lányom kapcsolatba kerüljön vele.

Rólam már nem is beszélve!

Hirtelen megváltozott a hangulat. Carly az imént nyitva hagyta az ajtót, és valaki belépett. Egy magas, sötét hajú és elképesztően vonzó fickó. Döbbentnek tűnt.

Na ez remek!

Brin hallotta az iménti szavait? Roppant kínos.

Mindkét nő megrökönyödve nézett a férfira. Brin késztetést érzett, hogy elmeneküljön. Nem Harper és Mia, hanem a benne tomboló érzések miatt.

De az utolsó komp már elment, és ő itt ragadt, legalábbis éjszakára. És önmaga elől úgysem menekülhet.

Brin maga sem tudta, miért tért vissza a szigetre. De volt két nap szabadnapja. Munka után egyenesen hazament, összepakolt egy táskát, hogy elérje az utolsó kompot.

Nem tudta, mire számíthat. És most itt volt.

– Szia, Mia! Szia, Carly!

A két nő egymásra nézett. Carly megölelte Miát, és elég hangosan ahhoz, hogy a férfi is hallja a rejtett figyelmeztetést, azt mondta:

– Szeretlek, Mia. Hívj, ha szükséged van rám!

Azzal bólintott, és elment.

Jó volt tudni, hogy Mia mellett állnak emberek, akik támogatják. Remélhetőleg az elmúlt években is ott voltak neki, mert a lánynak Harper kivételével nincs családja.