Table of Contents

- A FÁM MEG ÉN

- A fám, meg én

- A májusi eső

- A nárciszok

- A négy évszak

- A vén pinceajtó

- Álmomban

- Csak egy szürke kavics

- Esőben

- Hová száműzzelek?

- Levél a patakban

- Madárraj az égen

- Mámor

- Még nem késő

- Mint akkor ősszel

- Ősz

- Őszi lányok

- Ősszel

- A tavaszi nap

- Tavaszi zsongás

- Tavasszal

- Téli világ

- Tulipánok a képen

- Újabban

- Őserő

- Vihar

- Viharban

- VÉNKISASSZONY SZERELEM

- A medve és a farsang

- A művelt pók

- A páva és a tyúkok

- A rántott hús

- A szerelmes róka

- Dilemma

- Mennyi rejtély!

- Óda a csirkepörkölthöz

- Vénkisasszony szerelem

- EGYÜTT VELED

- A hét hat napján beléd szeretek

- Belőled elveszett a szerelem

- Csak egy kérdés

- Együtt Veled

- El kéne, hogy engedjelek

- Ha kérdeznéd

- Ha szeretnél…

- Kínzó Szerelem

- Lassú tánc

- Lehet

- Még remélsz

- Mégis

- Melletted

- Merengés

- Miért nem érted?

- Nézlek

- Milyen egyszerű!

- Öröm

- Örvény

- Pillangó hatás

- Sóhaj

- Szerelempatak

- Te

- Téged kereslek

- Valami eltörött

- Várlak

- BAKANCSLISTA

- Advent

- Adventnek éjjelén

- Anyu

- Az a dal

- Bakancslista

- Bár lennék

- Csak álmodj!

- Egyszer csak

- Egyszer még

- Farsangkor

- Felismerés

- Ferike

- Hogy hitemre leltem, dalolni kezdtem

- Kék virág a véremből

- Ki tudja?

- Ma még itt vagyunk

- Mákony

- Mit is tehetnél?

- Ne tétovázz!

- Nyilatkozat

- Öröklét

- Reggel rám nézett apám

- Szavak

- Szavak nélkül

- Szél a parkban

- Szél járt a kertben

- Szökőév februárjának elején

- Tegnap még

- Úgy festenék

- Valaki játszott

- Várd a karácsonyt

Apor Kata

A FÁM MEG ÉN

© Apor Kata 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-639-8

Borító: Szedlák György

Képek: AI

Kiadja a HELMA kiadó 2024. 12. 03.

A HELMA Kiadó gondozásában eddig megjelent könyvek Apor Kata szerzőtől:

- Kutyavilág – 2023

- Lány az erkélyen – 2024

- A fám meg én – 2024. 10. 22.

A könyvek megvásárolhatóak többféle formátumban a HELMA kiadó weboldalán (www.helma.hu)

Tartalom

A FÁM MEG ÉN

A fám, meg én

A májusi eső

A nárciszok

A négy évszak

A vén pinceajtó

Álmomban

Csak egy szürke kavics

Esőben

Hová száműzzelek?

Levél a patakban

Madárraj az égen

Mámor

Még nem késő

Mint akkor ősszel

Ősz

Őszi lányok

Ősszel

A tavaszi nap

Tavaszi zsongás

Tavasszal

Téli világ

Tulipánok a képen

Újabban

Őserő

Vihar

Viharban

VÉNKISASSZONY SZERELEM

A medve és a farsang

A művelt pók

A páva és a tyúkok

A rántott hús

A szerelmes róka

Dilemma

Mennyi rejtély!

Óda a csirkepörkölthöz

Vénkisasszony szerelem

EGYÜTT VELED

A hét hat napján beléd szeretek

Belőled elveszett a szerelem

Csak egy kérdés

Együtt Veled

El kéne, hogy engedjelek

Ha kérdeznéd

Ha szeretnél…

Kínzó Szerelem

Lassú tánc

Lehet

Még remélsz

Mégis

Melletted

Merengés

Miért nem érted?

Nézlek

Milyen egyszerű!

Öröm

Örvény

Pillangó hatás

Sóhaj

Szerelempatak

Te

Téged kereslek

Valami eltörött

Várlak

BAKANCSLISTA

Advent

Adventnek éjjelén

Anyu

Az a dal

Bakancslista

Bár lennék

Csak álmodj!

Egyszer csak

Egyszer még

Farsangkor

Felismerés

Ferike

Hogy hitemre leltem, dalolni kezdtem

Kék virág a véremből

Ki tudja?

Ma még itt vagyunk

Mákony

Mit is tehetnél?

Ne tétovázz!

Nyilatkozat

Öröklét

Reggel rám nézett apám

Szavak

Szavak nélkül

Szél a parkban

Szél járt a kertben

Szökőév februárjának elején

Tegnap még

Úgy festenék

Valaki játszott

Várd a karácsonyt

A FÁM MEG ÉN

A fám, meg én

Ahogy a mag szárba szökken, látom.

Erőtől duzzadón, kirobbanón.

Mint egy megvalósult, csodálatos álom

a természet adta színpadon.

Erős, nagy fa lesz belőle, árnyat adó,

gyümölcséért, villámmal dacoló.

Vajon olthatom-e abból szomjamat?

Látom-e, ahogy fölötte a vihar elhalad?

Én ültettem a magot, életem alkonyán.

Magamat láttam e sarjadó életben talán.

Egykor erős voltam én is, dacos, kemény.

Megmaradt belőle valami, a remény.

Amíg látom fává cseperedni sarjamat,

Nem sajnálom, irigylem magamat!

A kertemben állunk, hányódva az idők tengerén

hogy meddig? Csak mi tudjuk. A fám, meg én.

A májusi eső

A föld, ez a ráncos

szikkadt, issza az esőt

telhetetlen, mint én

innám szavaid.

Mondj valamit!

De ne szitokszó legyen, azt már

kaptam eleget.

Harsányan zöldell nyomában

a levél, megújulni kész,

mint az én lelkem,

szűntelen.

Szökkenjen szárba a föld,

dúsuljon a rét, életet

teremjen a határ!

Csak hulljon a földre,

facsarja felhőit szárazra

a május,

mert aztán az utolsó cseppek nyomán

újra kisüt a nap, és a távolban felsejlik

szemed kékje,

a tiszta ég.

A nárciszok

Kislány voltam, mikor felfigyeltem

rájuk apám szőlőtőkéi alatt.

Sokáig gyönyörködve álltam,

nem találva rá a szavakat.

Mint tündérek a varázskertben,

incselkedtek a vén szőlővel,

karcsú alakjuk zöld köpenyben,

fejükön sárga fejfedővel:

fenséges volt, bizony csodaszép

álom, semmihez sem fogható.

Királylányok tündérhonban,

paripájuk szellőló.

Vigyáztam őket minden reggel,

friss vízzel kínáltam esténként,

az utam immár hozzájuk vezetett

ha netán öröm, vagy bánat ért.

Anyák napja gyorsan közelgett,

feldúltam a házat, a szobám,

milyen ajándékkal lepjem meg

drága, szerető édesanyám?

Nem volt semmi elég szép és jó,

mindhiába kutakodtam én.

Nem született még meg az a szó,

nincs hozzá fogható költemény.

Mi nekem a legkedvesebb?

Mivel mondjam el, hogy szeretem?

Talán elég lesz, biztosan örül majd,

ha jó szorosan átölelem.

Mégis, túlcsordult szívem többet

kívánt, mint az ölelés.

Mindent akartam adni, mindent!

De a minden is túl kevés.

Lementem hát, virágaim már vártak,

ők tudták, bennük a beteljesülés.

Nyújtották magukat önként,

szinte magától lett kész a csokor.

Olyan boldog, még soha nem volt

édesanyám, mint akkor.

A négy évszak

A fekete csendből előtör harsányan a fehér,

úgy robban be hirtelen, mint tapló füstjéből a tűz.

Mámoros virágokat tűz hajába tavasztündér,

mosolya meggyötört lelkemből minden gondot elűz.

Még ott van szívemben a karácsony, s a letűnt idők,

a hideg szél megdermeszt, de már nem hatol a csontig.

Tágabban lüktetnek ám az erek, mint tegnapelőtt.

Az élet megújulni kész, csak a rajtra várt eddig.

Dévaj nő képében jő a nyár, dús haja megigéz.

patakok csobognak, virul az élet amerre jár.

Szerelemre csábít pillantása, amerre csak néz

a rózsa szirmot bont, méhkasban sem fér el több nektár.

Gyümölcs roskad a fákon, ha rájuk nedves csókot ád,

duzzad a kalász, szellőtől hajladozik az élet,

illatos széna gyógyító üdvözletét adja át

vidámságot lop szívedbe, még csak nem is kell kérned!

Bronzra és aranyra festi haját az ősz démonja,

mint érett nő, még egyszer szétnéz a szerelmes tájon.

Köpenye zöldjét élénk tarka színekkel kibontja,

s lám hagyja, hogy a gyönyör utószor fájón átjárjon.

Halni készül a táj, ünnepi díszekbe öltözik,

mint ki megcsömörlött a szerelemtől, seregestül

útjára indul a madár, új vidékre költözik.

Csak a hitetlen ember lelke marad védtelenül.

Nagy szárnnyal suhan a tél a tájon, szeme mindent lát.

Pupillája elmúlt időket, szép napokat kutat.

S míg pihen a táj, hótakaró fedi az utat, fát.

A zord tél madara minden rejtett szívre rámutat.

Szeretetszikrát szemében visz megfáradt lelkekbe,

reményt csepegtet a hidegtől kővé dermedt szívbe.

Megszületett a megváltó, viszi a hírt repesve,

tovarepül tél madara ,tavasz jő csicseregve.

A vén pinceajtó

Dörömböl a csend. A zárt ajtó két szárnya

már nem bírja soká.

Pattog a festék a korhadó deszkán, keresztpánt

parancsol, megállj!

Nyílna már. Kinyitná a némán zajongó képzelet

hangtalan kulcsa tán,

de még nem lehet. Szorítja a pánt. Vörösre festett

vérszínű kapoccsal.

Belülről apró réseken szökik a dohos lehelet,

a kövekre életet csal.

Zöld borostyán kúszik a málló falon, araszol hittel

tán roppan az edzett kar,

De nem. Holnapra átfonja örökzöld levelével az ajtót,

s a kövekből könnyeket facsar.

A retesz nyílik. Kitárja a képzelet. Szüretre készül a pince

jó idő lévén a termés pazar:

Sürög a gazda, vele háza népe, a rokonság, pogácsát kínál

színesfejkendős asszonyság.

Must buggyan a szorító prés nyomán a tálba, gyöngyözik

a vörös nedű, nem ért be hiába.

Vékonydongájú cigány jön, előkerül a hegedű. táncra perdül

erre még az is, ki sánta!

Nem gondol most búval, nem gondol most bajjal: - Húzzad!

Vagy varjú lesz vacsorára!

Az emlék fájó, de régen nem látta! Sóhajt az ajtó, nyikorog vén,

kékre festett fája.

Mióta van zárva, nem emlékszik arra, csak a vérszínű, hosszú,

őt ölelő karra.

Rápillant tűnődőn. Lassan mosolyra húzódik az agg ajtó minden

egyes ránca:

Képzeletem szabad madár, bár korhadó vén fa emlékeiből szárnyal