Holly
Whitaker

Józan lázadás

Hogyan törj ki nőként
az alkohol rabságából

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Holly Whitaker: Quit Like a Woman: The Radical Choice to Not Drink in a Culture Obsessed with Alcohol
The Dial Press, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York, 2021

Copyright © 2019 by Holly Whitaker
Hungarian translation © 2022 Gyárfás Vera
Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Müller Péter

Fotókreditek: 1. Photo by Albert Harlingue/Roger Viollet/Getty Images, 2. Image Courtesy of the Advertising Archives, 3. Image Courtesy of the Advertising Archives

A könyv mottójának forrása: Hannah Gadsby: Nanette. Rendezte John Olb és Madeleine Parry, Guesswork Television, 2018.

ISBN 978 963 604 157 1

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia
A szöveget gondozta Varga Anita
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A könyvben szereplő egyes neveket és felismerhető tulajdonságokat a szerző megváltoztatta.

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Anyunak, Heathernek, Samariának, Eliának, Kooksnak, Lidgey-nek, Traynek, Megannek, Emnek és Laurának.
Mind vér a véremből.

Ha egy megtört nő újraépíti magát, mindennél erősebb lesz.

HANNAH GADSBY

Tartalom

Bevezetés

1. A hazugság

2. Mérgező szemhéjtus és Goop koktélok

3. Az alkohol is a cigaretta sorsára jut?

4. Alkoholisták márpedig nincsenek

5. A helyes kérdés: akadályoz-e az alkohol?

6. Az AA a férfiaknak szól

7. Nőként leszokni

8. Foglalkozz a legfontosabb meggyőződéseiddel

9. Hogyan szokjak le az alkoholról, ha még a fogyókúrát sem tudom végigcsinálni?

10. A függőség körforgásának megszakítása: szertartások és egészséges megküzdési mechanizmusok

11. Áss le a gyökerekig: tanuld meg babusgatni magad

12. Élet a Józan Illuminátusok között

13. A pokol a másik ember

14. Szükséged van emberekre

15. Mi dob fel, ha nem iszol?

16. Aktivizmus, józanság és a valódi ellenállás

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Bevezetés

Majdnem egy évtizede már, hogy egy szombati napon becsöngetett hozzám az egyik barátnőm – ez körülbelül egy évvel azelőtt történt, hogy leszoktam az alkoholról. Kora délután volt, a barátnőm whiskyvel teli műanyag poharat szorongatott, mert egy társkereső oldalon megismert fickó összetörte a szívét. Akkoriban számomra is ez tűnt az észszerű megoldásnak: Az ember sétálgat San Franciscóban, és Maker’s Mark whiskyt szopogat, hogy enyhítse a fájdalmát egy olyan férfi miatt, akit a neten ismert meg, és eleve nem ért fel a kisujjáig sem. Az egyetlen különbség, hogy én Jamesont választottam volna.

Áthívtuk néhány barátunkat, üldögéltünk a pici garzonlakásomban, füveztünk, a sarki boltból beszereztünk még egy kis whiskyt és olcsó bort, és akkor az én kedves, összetört szívű barátnőm bejelentette az egybegyűlteknek, hogy érzése szerint ez most nála egy ilyen „alkoholos időszak”. Alkoholos időszak. Végigpásztáztam a barátaim arcán, hogy megpillanthassam rajtuk is a saját reakciómat, a megkönnyebbülést. A megkönnyebbülés mellett a közös tudás nyomait is felfedeztem – együttéreztünk a barátnőmmel, mert valamennyien átéltünk hasonlót.

Basszus.

Amikor az ember egyre jobban fél, hogy az alkohol tekintetében kicsúszott a kezéből az irányítás, mi fojthatná el erősebben ezt a hisztérikus, nevetséges gondolatot, mint a sikeres, intelligens, csinos nők „közössége”, akik új kifejezés segítségével semlegesítik a bajt: alkoholos időszak! A fenti jelenet csak egyetlen példa, de több száz olyan esetet sorolhatnék még, amikor nem tudtam eldönteni, hogy problémáim vannak az alkohollal, vagy egyszerűen csak van velem valami „apróság”, ami majd megoldódik.

Az említett eset idején harminchárom éves voltam, és az alkohol egyre inkább a hatalmába kerített. Már nem csak egy-két pohárral gurítottam le otthon, nem csak kirúgtam kicsit a hámból a lányokkal, nem csak másnapos voltam hétvégenként, ahogy a húszas éveimben, amikor még viszonylag kézben tartottam a dolgokat és nagyjából rendben ment minden. Magányosan is ittam, amikor hazaértem a buliból, gyakrabban voltam másnapos, mint józan, ha sikerült egy üveg bornál megállnom, már győzelemnek könyveltem el, és a délután öt óra is mindig egyre távolibbnak tűnt: háromnegyed ötkor, fél ötkor, végül már négykor letettem a munkát. Egy időben megnyugtatott, ha mindig van a táskámban néhány miniüveg alkohol – ki tudja, mikor jön jól. Néha (különösen, ha határidős munkát kaptam) napokra bekuckóztam a lakásomba, már reggel megkezdtem az ivást, és ittam, amíg ki nem dőltem. Ilyesmikre gondolok.

De (és mindig van egy de, amikor szeretnénk visszavonni az elhangzottakat) nem ittam minden este, és semmivel sem ittam többet, mint a barátaim, akikkel együtt buliztam. Nem sokkal korábban tizenkét napig is kibírtam alkohol nélkül, és – talán ezt tartottam a legfontosabbnak – tökélyre fejlesztettem a visszafogott részeg viselkedést, amikor nyilvános helyen voltam. Soha nem engem kellett ölben hazavinni, és soha nem én estem szét. Erre nagyon vigyáztam.

Arra is volt elég bizonyítékom, hogy „átlagos ivó” vagyok, de arra is, hogy eljött az elvonókúra ideje. Egyik pillanatban sürgős segítséget kértem volna, a másikban úgy döntöttem, még lezavarok pár jógaórát, és minden rendben lesz.

A józansághoz vezető utam egyszerre volt lassú és gyors. Lassú, mert tizenhét év kellett, hogy felfogjam, az alkoholból semmi jó nem származott az életemben, tizenhét évig próbáltam kézben tartani, fölébe kerekedni és értelmesen élni vele, ahogy másoknál látni véltem. És gyors, mert amikor átléptem egy láthatatlan vonalat, amelyet azóta sem sikerült azonosítanom, őrült tempóban száguldottam a teljes széthullás felé, és már nem áltathattam magam azzal, hogy el tudom kerülni a sorsomat. Elindultam, és fogalmam sem volt, hol fogok megállni.

Talán érdemes szóba hoznom, hogy ekkoriban valósággal belevetettem magam a munkába. 2009-ben csatlakoztam egy startuphoz, és mivel megrögzött munkamániás voltam és előszeretettel dugtam a főnökeimmel, néhány év alatt igazgatói címig jutottam – pedig ezt általában azoknak tartogatják, akik a legjobb egyetemeken végeztek és kiskosztümben járnak. Egészségügyi vállalat lévén sok orvos dolgozott ott, és az egyikükhöz be is ugrottam, hogy beszéljek vele erről az „apróságról”. Elmagyaráztam, hogy van egy icipici problémám az ivással, általában kihányom, amit eszem, és amikor rákeresett a gyógymódra és az Anonim Alkoholistákat javasolta, már tudtam, hogy végem van. Hazafelé vettem egy üveg bort, mert tudtam, hogy nem vagyok alkoholista, és nincs az az isten, hogy elmenjek az AA-hoz.

A következő másfél év alatt mégis abbahagytam az ivást, leszoktam a fűről és a rekreációs drogokról, emellett kigyógyultam a bulimiából. Meditálni kezdtem, kimásztam a depresszió, a függőség, a betegség és az adósságok bugyrából. Mire húsz hónap eltelt a barátaimmal töltött délután óta – amikor szobahőmérsékletű whiskyt ittam és azon tűnődtem, hogy mind betegek vagyunk-e, vagy egyikünk sem az –, felmondtam a munkahelyemen is. Minderre azért került sor, mert végre olyanná váltam, aki (a) nem tartozik elszámolással annak, akivel lefeküdt és (b) van életcélja: rájöttem, hogy forradalmat kell kirobbantanom az alkohol, a függőség és a gyógyulás témakörében.

Azt persze nem tudtam, hogyan kezdjek neki, ahogy azt sem, hogy a forradalomnak további lendületet ad majd a más társadalmi erők felől érkező aktivizmus és energia: a feminizmus negyedik hulláma és az interszekcionális feminizmus, a Trump megválasztása körüli reakciók, a marihuána legalizálása néhány államban, a Black Lives Matter-mozgalom, az opiátválság és az egyre fokozódó és hangosan megnyilvánuló szembenállás a rendkívül rasszista, osztályalapú, imperialista – és sikertelen – kábítószer-ellenes háborúval.

Az utam fejlődés is volt egyben. Eleinte csak egy halott nő megindulásáról szólt, és minden olyan nőéről, aki megpróbál alkalmazkodni egy olyan élethez, amelyet mások szerint akarnia kell – amely papíron jónak tűnik. Zöld leveket ittam, a megfelelő hangokat adtam ki, amikor olyan férfiakkal dugtam, akiket nem különösebben kedveltem, hódítottam a konferenciateremben, egyedül utaztam Dél-Amerikába és a seggem feszes volt a jógától. Addig csináltam, amit kell, amíg mindez fojtogatóvá nem vált, és amíg el nem terültem részegen a lakásom padlóján. Ekkor kezdődött el egy olyan nő utazása, akinek kinyílt a szeme a világra, annak minden lehetőségére és csodájára, a saját erejére és hangjára, egyedi személyiségére, arra, hogy milyen nagyszerű lehet az élet, ha a valódi vágyainkkal foglalkozunk, és milyen kisszerű, ha elfogadjuk azokat a vágyakat, amelyek mások szerint élnek bennünk.

A személyes ébredésem után azt is megértettem, hogy az alkoholtól nemcsak nekem kellene tartózkodnom, hanem valószínűleg mindenki másnak is, és ezzel párhuzamosan arra is rádöbbentem, hogy azok a rendszerek, amelyek elvileg segítenek leszokni arról a vegyületről, amely olyannyira része a mindennapjainknak – és amely fizikailag, érzelmileg és mentálisan gyilkolt –, ósdiak, patriarchálisak, férfiakra szabottak, tehát nekem, hiszen nem vagyok férfi, nem nyújtanak támaszt. Rádöbbentem, hogy egyrészt egyedül kell kijutnom a pokolból és magamnak kell kidolgoznom a gyógyulásomhoz vezető rendszert, másrészt valószínűleg az a feladatom, hogy előálljak valami jobbal, hogy az utánam következő nők, akik fényes nappal haldokolnak, miközben mi elfordítjuk a fejünket, ne ugyanazzal a semmitmondással találkozzanak, mint én.

Ebben a történelmi korban egyre több nő ébred rá a benne rejlő végtelen lehetőségekre, egyre több nő kéri számon a rendszeren, hogy miért köti gúzsba őket, miért hallgattatja el és tartja őket alárendelt, egészségtelen, másodrendű és tehetetlen pozícióban. Minden eddiginél nagyobb a társadalmi-gazdasági és politikai befolyásunk. A színes bőrű nők, az LMBTQIA közösség és a radikális feministák által indított mozgalmak hatalmas lendületet kaptak, és elérkeztek egy kritikus pontra – egyre többen vagyunk tisztában azzal, hogy el vagyunk nyomva, és hogy bűnrészesek vagyunk mások elnyomásában. A közbeszéd része lett a nőgyűlölet, a patriarchátus, a trollkodás, a fehérek privilégiuma és a gaslighting; a nők soha nem voltak még ennyire tisztában kollektív alárendeltségükkel.

És mégis.

És mégis: a nők soha nem ittak még ilyen sokat. 2002 és 2012 között a nők alkoholfüggősége 84%-kal növekedett – más szóval csaknem duplájára nőtt.1 Minden tizedik felnőtt amerikai nő halála összefügg az alkohollal,2 és 2007 és 2017 között az ilyen halálesetek aránya a nők között 67%-kal nőtt, míg a férfiak körében 29%-kal.3 Kollektív tapasztalatunk szinte minden területén radikális fejlődés mutatkozik – és ezzel párhuzamosan soha nem látott mértékű a függőség, miközben nagyon ambivalens a személyes és társadalmi viszonyunk az alkohollal. Eljutottunk egy olyan pontra a történelemben, ahol azt valljuk, hogy a nőké a jövő, a bor rózsaszín, a jógaórákon sört árulnak és emelkedik a halálozási arány. Eljutottunk egy olyan pontra a történelemben, ahol a nők tömegesen vonulnak az utcákra, hogy tiltakozzanak az elnyomás ellen, azután ünneplésül vagy a stressz levezetéseként töltenek maguknak egy pohár önként vállalt elnyomást.

Ez a könyv mindezekről szól – a társadalmi betegségről, amely az elérhetetlen tökéletesség felé hajt minket, olyan élet felé, amelyet soha nem kértünk, és arról is, hogyan kezeljük ezt a lehetetlen helyzetet. Szól egy függőséget okozó vegyületről, amelyről elhitették velünk, hogy minden problémát megold, étrendünk egészséges kiegészítője, a jó kapcsolatok és a hatalom kulcsa. Szól a rendszerről, amely gátolja, hogy megkérdőjelezzük a függőséget okozó vegyület fogyasztását, és amely a függőség kialakulása után férfiközpontú „rehabilitációra” kényszerít (lásd Anonim Alkoholisták). A férfiközpontú rehabilitáció nemcsak szembemegy a kialakuló feminista és individualista eszményeinkkel, hanem aktívan fel is lép azokkal szemben, és beterel egy újabb rendszerbe, amelynek keretében be kell hódolni a férfi tekintélynek, el kell hallgattatni önmagunkat, atomjainkra kell hullanunk és betegesnek kell tekintenünk a női vonásokat.

Más szóval a könyvem arról szól, ami megbetegít és hátráltatja a gyógyulásunkat. Női erőnkről – egyéni és kollektív szinten egyaránt – és arról, hogy az alkohol hogyan gátolja azt. És ami még fontosabb, szól arról, hogy mi minden lehetséges, ha szakítunk az alkohollal és lebontjuk a köré épített hitrendszert. Leleplezem az alkohol igazságát, és az igazság már csak olyan, hogy ha megismerjük, soha többé nem mondhatjuk, hogy nem ismerjük.

Nem tudunk többé ugyanúgy nézni az alkoholra.

1. A hazugság

A függőség első lépése a remény, hogy külső segítséggel pillanatok alatt betölthetjük a belső űrt.1

JEAN KILBOURNE

Újra és újra döbbenet ül az arcokra, amikor kijelentem, hogy a függőségnél nagyobb szerencse még soha nem ért. Pedig tényleg erről van szó. Az emberek többsége egyforma napok sorozataként éli végig az életét. Gondolatok nélkül, pufók kisbabákként érkezünk a világba, amely belénk marja a félelmet és a konformizmus szeretetét. Mindig azt halljuk, hogy válasszuk a biztonságos utat, szerezzünk jól fizető munkát, menjünk feleségül egy gondoskodó férfihoz, váljunk gondoskodó nővé, tegyünk félre pénzt, vásároljunk ingatlant, sokasodjunk, és amikor meghalunk, legyen a lehető legkevesebb ráncunk. Megetetik velünk a hazugságot, hogy ha biztonságos dolgokat művelünk, minden rendben lesz. Mintha egy képlet lenne: nyugdíj-előtakarékosság = biztonság = boldogság.

Tizennégy éves voltam, amikor a szüleim elváltak. Anyukám csípőficammal született, és mire elvégeztem a gimnáziumot, már mindkét csípőjében protézis volt. (Jelenleg már nyolc csípőprotézis-műtéten van túl.) Egész gyerekkoromban háztartásbeli volt, és a válással beköszöntött az anyagi bizonytalanság korszaka – egyszerre kellett visszamennie dolgozni és az iskolapadba. Soha nem mondta ki, mégis pontosan tudtam, hogy alig jövünk ki a pénzünkből, és hogy új életkörülményeinket az egészsége és a csípője is megsínylette. Gyűlöltem a helyzetünk bizonytalanságát, gyűlöltem a szegénység gondolatát, gyűlöltem, hogy a pénz tönkreteszi az életünket. Legjobban azonban azt gyűlöltem, hogy amikor anyukámnak fájt a csípője, soha nem az egészségi állapota volt az első gondolatom. Nem, először mindig ez jutott eszembe: Remélem, nem kell abbahagynia a munkát. Remélem, nem fogy el a pénzünk.

Eldöntöttem, hogy egyvalami biztosan nem leszek, ha nagy leszek: szegény.

Tizenhárom éves koromban Pasadenában ünnepeltük a hálaadást Sarah unokatestvéreméknél. Sarah huszonöt évvel idősebb nálam, akkor kapta meg mérlegképes könyvelői diplomáját, feleségül ment egy olajtársaság igazgatójához és megvásárolt egy négy hálószobás lakást egy spanyol stílusú házban, a kaliforniai San Marino közvetlen szomszédságában (ott működtek a legjobb iskolák). Volvója volt, a vacsorái vetekedtek a híres szakácsnők főztjével, és azon nők közé tartozott, akik szarvasgombát is tároltak a kamrájukban. Vele jártam először Starbucksban, és el is határoztam, hogy ő leszek, amikor nagy leszek, csakis és pontosan ő. Esetleg Amanda Woodward a Melrose Place-ből. Mindkettővel kiegyeztem volna, mert mindenük megvolt, amire én is vágytam.

Nem sokkal hálaadás után a szüleim házassága lassanként szétesett, pontosabban apukám titkolt homoszexualitását nem lehetett tovább titkolni. Apukám valószínűleg kétségbeesetten el akarta kerülni az előbújást, anyukám pedig kétségbeesetten úgy tett, mintha nem tudná, hogy lenne mivel előbújni, ezért minden reményüket abba vetették, hogy hétvégenként kiruccannak Kalifornia középső partvidékének olcsó moteljeibe. A hatosztályos gimnázium első osztályába készültem azon a nyáron, és a házasságuk megmentésére tett kísérletek következményeként egyedül maradtam tizenhat éves nővéremmel. Az egyik ilyen hétvégén rúgtam be először, és bár nem ismerek magamra a gyógyult alkoholisták történeteiben, miszerint az első kortyban választ találtak életük valamennyi problémájára, arra azért emlékszem, hogy igyekeztem nagyon gyorsan inni. Nem vágyakoztam mohón, hogy valami mást érezzek – akkor már inkább arra vágytam, hogy más lehessek. De az is lehet, hogy arra vágytam, hogy rossz legyek.

A szüleim válását 1994-ben mondták ki, és apám a hatosztályos gimnáziumom első évében mondta el, hogy meleg. A gimnázium fokozatosan kieresztette a levegőt a bennem rejlő lehetőségek lufijából. Jó átlaggal kerültem be, a Stanfordra készültem, az utolsó évemre viszont tetőfokára hágott az anorexiám, mindennap füvet szívtam, hétvégenként buliztam és nagyjából bárkit leszoptam. Nagy nehezen leérettségiztem, és kiválasztottam egy partvidéki egyetemet, ahol jövő ugyan nem, de pezsgő társasági élet kínálkozott.

Elsőéves koromban egy szombaton jól berúgtam, fogyasztottam némi metamfetamint is (de nevezzük inkább kokainnak, az sokkal jobban hangzik), és amikor a legjobb barátnőm barátjával az egyik buliból a másik buliba mentünk San Luis Obispóban, csókolóztunk egy kicsit. A részletektől megkímélem az olvasót, de a lényeget azért elmesélem: a baráti körünk a fiút ártatlannak ítélte, én lettem viszont a sunyi kurva. Ennek következtében el kellett szakadnom mindenkitől, aki fontos volt nekem, és a maradék önbecsülésem is megsemmisült. Önutálattal telve kullogtam el a városból, és a következő öt évben minden új ismerősömet tájékoztattam a történtekről, mint valami új kerületbe költöző szexuális bűnöző. Jelentéktelen ügynek hangzik, de sok mindent tönkretett bennem, és attól kezdve mindig abból indultam ki, hogy előbb-utóbb mindenki elhagy vagy ellenem fordul, ha nem vagyok elég fontos.

Nem sokkal a csók után hazaköltöztem anyukámhoz, kijavítottam a jegyeimet és rendet tettem az életemben is. Ha a társasági életben nem vívhattam ki a megbecsülést (ez ugyanis minden erőfeszítésem ellenére sem sikerült), akkor majd a siker segít. Felvettek a Santa Cruz-i Egyetemre, és huszonhárom éves koromra lediplomáztam üzleti adminisztrációból és közgazdaságtanból. A diploma megszerzése után – amíg a barátaim többsége környezetvédelmi akciókon vett részt, másoddiplomát szerzett vagy megtartotta az egyetem alatt is végzett minimálbéres munkáját, mert a technológiai buborék kipukkadt, az ikertornyok leomlottak és az ország háborút viselt – állást szereztem a Szilícium-völgy négy nagy könyvvizsgáló cégének egyikénél, évi 52 ezer dolláros kezdő fizetéssel. Amikor megkaptam az állásajánlatot, ez suhant át az agyamon: Most aztán megmutatom nekik.

Mivel a könyvem az ivásról szól, most kellene elmesélnem, hogyan lépett be az életembe az alkohol, fel kellene skiccelnem egy nőt, akinek a reggeli ivás jutott osztályrészül. Csakhogy az én ivásom soha nem volt feltűnő, konkrét vagy lineáris, és soha nem gondoltam úgy az alkoholra, mint például Caroline Knapp a Pia – Egy lovesztori című emlékiratában. Szó sem volt lovesztoriról. Sokkal inkább arról, hogy nem vagyok elég, hogy én vagyok a fekete bárány és hogy akármit teszek, mindig egy üres, jelentéktelen, életképtelen szardarabnak érzem magam. Az alkohol az életem egy része volt, velem együtt változtatta az alakját. Arról is meggyőzök bárkit, hogy semmi probléma nem volt az ivásommal, de arról is, hogy komoly gondot jelentett.

A gimnázium sötét éveiben, amikor elfelejtettem, hogyan kell enni és dolgozatokra tanulni, nem én ittam – nem volt nekem ilyen meghitt kapcsolatom az alkohollal –, hanem mi ittunk. Ittunk a focipályán a meccsek után és a szülők távollétében rendezett bulikon, ahol mindig valaki más aludt a fürdőszoba padlóján, hétfőnként pedig kihevertük a hétvégi dorbézolást. És az a legfontosabb, amit minderről elmondhatok, hogy jólesett, mert pozícióba kerültem, mert segített beilleszkedni, és mert a focisták ennek köszönhetően ujjaztak meg, ugyanakkor gyűlöltem, mert nagyon sokat elvett tőlem. Nem éreztem kirívónak a viselkedésemet, pontosan ilyennek képzeltem a gimnáziumot. Vagy: talán érdemes elmondanom, hogy bizonyos körök és bizonyos szülők kurvának tartottak, aki rossz hatással van másokra és folyton bulizik, az a fajta lány, aki bármikor feltűnhet a Girls Gone Wild (Megkergült Lányok) tévéműsor videóklipjeiben. Talán segít tisztába jönni a kezdetekkel, ha elárulom, hogy amikor felhagytam az evéssel, egyben megtanultam hányás nélkül elfogyasztani egy hatos karton sört.

Az egyetem első évében újra megtanultam enni, megtanultam hánytatni magam, elvesztettem a szüzességemet és összeszűrtem a levet a legjobb barátnőm pasijával, de még mindig nem én ittam, hanem mi ittunk. Ittunk hétvégén és néha hétköznap is, hétvégenként pedig próbáltuk összeilleszteni az előző éjszakák darabjait és kaját rendeltünk másnaposság ellen. Tökéletesen átlagos, közhelyes egyetemi életmódnak tűnt. Vagy: talán érdemes elmondanom, hogy alkoholmérgezéssel kórházba kerültem, és nem egyszer, hanem négyszer törtem össze az autómat alkoholos befolyásoltság alatt. Talán segít összerakni a kirakós darabjait, ha elárulom: egyszer annyira részeg voltam, hogy tíz percbe telt rájönnöm, hogy szexuális erőszak áldozata vagyok, és az is sokszor eszembe jutott, hogy ha megölnek vagy elrabolnak, az ismerőseimnek nehezükre esne arról beszélni, mekkora veszteség is a halálom, mert csak annyit mondhatnának, hogy „sokat bulizott és füvezett, és Kenny volt a kedvence a South Parkból”.

A csókból eredő megszégyenítésemet követő években valami megváltozott. Nem akartam az a lány lenni, aki a kerítésnek hajt az autójával és kézzel elégíti ki a Dave Matthews koncertjeire kendernyakláncban járó férfiakat. Nem akartam izgulni a gyászbeszédem miatt, és semmiképpen sem akartam, hogy a húszas éveimben végig anyukámmal éljek, mert kihullottam az egyetemi rostán. Azt akartam, amit már tizenhárom éves koromban is: pénzt, biztonságot, pozíciót, tisztaságot, normális életet, fehér kerítéssel körülvett otthont. Csak ház helyett már inkább elegáns San Franciscó-i lakásra vágytam, mert amikor megnéztem A szilikonvölgy kalózait Noah Wyle főszereplésével, úgy döntöttem, hogy Amanda Woodward már nem elég ambiciózus cél – inkább Steve Jobs akartam lenni.

Mivel a négy év alatt nagyon sokat változtam, az ivási szokásaim is átalakultak. Mire lediplomáztam, olyan nővé váltam, akinek a hűtőjében akár egy hétig is állt egy üveg bor vagy egy hatos karton sör, és csak csajos hétvégéken, lánybúcsúkon és céges bulikon kezdett rohamivásba. Ráadásul Kaliforniában éltem, és mivel fiatal felnőttkoromat borvidéken töltöttem, ehhez alkalmazkodtak az ivási szokásaim is. Az első hamis személyim beszerzése óta jártam bortúrákra, könyveket olvastam a borról és a borászatról, a barátaim borászatoknál dolgoztak, szőlőhegyet vásároltak vagy éppen saját borospincét üzemeltettek, és ezek hatására a bor valahogy részévé vált a „jó életnek”. Ha egy étteremben rendelsz egy üveg Jordan cabernet-t, az elárul valamit rólad; ha tudod, milyen étel mellé milyen bor illik, az elárul valamit rólad; ha különbséget tudsz tenni a syrah és a shiraz között, az elárul valamit rólad. Más szóval: a húszas éveim elején bormániás voltam, de nem abban az értelemben, hogy sok bort ittam (bár sok bort ittam), hanem inkább abban az értelemben, hogy a kisujjamban volt a borszakma. Státuszszimbólumnak számított, úgy ápoltam a tudásomat, mint az indie zenei ízlésemet vagy közepesen drága tűsarkúim gyűjteményét. Mégis, a húszas éveim elejétől a közepéig éppen az volt a legfeltűnőbb az ivásomban, hogy nem volt feltűnő. Ittam és berúgtam. Idiótán viszonyultam a borhoz. És ugyanezt mondhatom szinte az összes barátomról is.

Az egyetemet követő első években úgy habzsoltam a munkát, mint az éhező. Nem rajongtam különösebben az állásomért, de örömmel osztogattam a Deloitte & Touche feliratú névjegykártyámat, és örömmel hangoztattam, hogy értek az olyan fontos dolgokhoz, mint a növekedési ütemterv elkészítése. Egyébként sem számított, hogy szeretem-e a munkámat, hogy igazán boldoggá tesz-e, mert csak az érdekelt, hogy előteremti a pénzt, amelynek segítségével megvásárolhatom a boldogságot.

Csak éppen nem egészen ez történt. Minél többet és minél sikeresebben dolgoztam, annál jobban gyűlöltem az egészet, hogy felemészt és soha nem ér véget. Nem tudtam, hogyan tudnék kikapcsolni, hogyan elégedhetnék meg a tökéletesnél kevesebbel és hogyan ne akarjak minden munkatársamnál jobb lenni. Mintha az iskolából rögtön egy mókuskerékbe kerültem volna: a teendők listájának soha nem értem a végére, az egyetem óta görgetett hitelkártya-adósságommal a jó keresetem dacára sem tudtam lépést tartani, és folyton úgy éreztem, hogy semmi nem elég. A kezdetektől képtelen voltam együtt haladni azzal, akinek lennem kellett volna, és ez az érzés nem szűnt meg, akármennyi pénzt is kerestem. Aztán egyszer csak már egyetlen bor sem töltött egy hetet a hűtőmben, és nem volt olyan nap, ami ivás nélkül végződött volna.

A munkám és az előrehaladásom a ranglétrán fojtogatóvá vált, és nem tudtam menekülni előle, ugyanakkor ez jelentette a menekülő útvonalamat is. Kizárólag a munkahelyemen tudtam saját magam értékes, összeszedett változatát mutatni, ezért a munka lépett az első helyre az életemben. A húszas éveimben a bulikon csak ahhoz értettem, hogy megkérdezzem, kinek mi a munkája, és vártam, hogy nekem is feltegyék ugyanezt a kérdést. A pozíciómon és a vékony derekamon kívül semmit nem tartottam értékesnek, mert társadalmi valutaként csak ezeket tudtam felmutatni. Képes voltam keményen dolgozni és éheztetni magam, hát nem mindenki engem irigyelt, hogy erre képes vagyok? Rájöttem, hogy két pohár bor – esetleg három, esetleg az egész üveg – segít, hogy képes legyek rá.

2009-ben, amikor a világ többi része vészhelyzetbe került az ingatlanbuborék kipukkadása miatt, munkát kaptam egy egészségügyi startupnál. Két évvel korábban költöztem San Franciscóba, és bár majdnem minden este ittam, mert a San Franciscó-i fiatal diplomások között ez a szokás, még mindig nem nevezném feltűnőnek az ivászatomat, még ha egy kicsit aggasztott is, például hogy miért nincs mindig tele a borhűtőm. A munka rengeteg túlórával, előléptetésekkel és lehetőségekkel járt, így aztán még többet áldoztam a karrieremre és még kevesebbet foglalkoztam a valódi életemmel. Amikor szakítottam a férfival, akit a nagy Ő-nek hittem, minden bort lenyúltam a konyhánkból konyhájából – micsoda metafora: utolsó esélyemet a házasságra és a gyerekekre lecseréltem néhány üveg orosz River Pinot-ra. Már nem a barátommal, hanem a laptopommal és egy üveg borral bújtam ágyba, és ivásom végre kiérdemelte a feltűnő jelzőt. Nem is tűztem már más célt magam elé, mint a munkahelyi sikereket, illetve az elképzelhetetlen vékonyságot, és az alkohol segített este elaludni, reggel pedig kimászni az ágyból. Valamint abban is segített, hogy ne akarjak enni.

2011-ben igazgatóvá léptettek elő a munkahelyemen.

2011-ben majdnem minden este megittam két üveg bort.

2011-ben a barátaim lakást vásároltak és gyerekeket szültek, az egykori nagy Ő eljegyzett egy lányt, én pedig részegen monogramos lepedőket vásároltam azok helyett a részegen vásárolt borfoltos monogramos lepedők helyett, amelyekkel megpróbáltam megteremteni a látszatot, hogy egyben tartom az életem.

Szakmai szempontból az elvárásoknak megfelelően haladtam. A személyes életem viszont teljesen kisiklott, fix jövedelmű anyámtól kellett kölcsönkérnem, hogy a két vaskos fizetésem között a felszínen maradjak.

2012-ben, kilenc hónappal az előléptetés után, három hónappal az első leszokási kísérletem és kilenc hónappal a sikeres leszokásom előtt Costa Ricára és Panamára utaztam, és csak az járt a fejemben, hogyan tudnék ott maradni és feleségül menni valamelyik helyi férfihoz. Bocas del Toro egyik borbárjában alaposan kikérdeztem egy szőke texasi nőt, aki a húszas éveiben érkezett a szigetre. Egy tengerparti kunyhóban élt a gyerekeivel és a férjével, és közöltem vele, hogy éppen ilyen életre vágyom.

Nem hazudtam. Ki akartam szállni, és erre akkor három utat láttam magam előtt: a borbárban megismert nőhöz hasonlóan letelepedek valamelyik szigeten, beállok a Békehadtestbe vagy férjhez megyek egy gazdag fickóhoz. Sajnos Dél-Amerikában sem talált rám a szerelem, a Békehadtest nem fizetett annyit, hogy fusson belőle a dollárban hat számjegyű hitelkártya-tartozásomra (ezt az információt kaptam, amikor utánanéztem), a kiszemelt gazdag fickó pedig az egyik barátnőmmel kefélt.

Lényeg a lényeg, olyan életet éltem, amilyet szerintük élnem kellett (mármint – bell hooks szavaival élve – az „imperialista, fehér felsőbbrendűségben hívő kapitalista patriarchátus”2 szerint, de ezt akkor még nem tudtam így megfogalmazni, maradjunk hát annyiban, hogy ezt sugallta a média és a reklámipar, amióta az eszemet tudtam), és egyetlen megoldásként a szökés kínálkozott.

Fel sem merült bennem, hogy csak le kéne állnom, hogy kiszállhatok a mókuskerékből, hogy bármikor kisétálhatok, hogy nem kell ilyen elszántan és reményvesztetten rohannom az imáimba foglalt jövő felé, amely majd a segítségemre siet. Az viszont felmerült bennem, hogy nem hasonlítok a normális emberekre, akik, úgy véltem, képesek mindarra, amire én nem: körülöttük nem mentek tönkre a dolgok. Ha akkor imádkoztam volna (de nem tettem, mert miféle Isten teremthetett volna ilyen elcseszett életet), azt kérdeztem volna, hogy Miért nem lehetek olyan, mint mások?

Én is próbálkoztam, hogy egészségesebb legyek, hogy úgy éljek, mint a többiek. Egy évtizede jógáztam. Már akkor hittem a fodros kelben, amikor még nem jött divatba. Mindenféle tisztítókúrát tartottam. Vegetáriánus voltam. Jártam az Esalen központban (itt keresi magát Don Draper a Reklámőrültek évadzáró epizódjában: együtt sírdogál az öltönyt és kaftánt váltogató gazdag fehér férfiakkal). Thich Nhat Hanh rengeteg könyvét megvettem. Volt adótanácsadóm és kondibérletem, heti három-négyszer futottam a folyóparton, és hétvégén általában betarthatatlan menetrendeket állítottam össze, hogy a következő héten már tényleg rendbe hozzam az életemet. Az járt a fejemben, hogy ha egészségesebben étkezem, többet sportolok, kevesebbet iszom, kevesebbet dohányzom, jobban lefogyok, több pénzt keresek, több pénzt teszek félre, nem öntöm az esti boromat a monogramos lepedőmre – ha fegyelmezettebben élek, ha tökéletesebb leszek –, akkor minden rendbe jön. Minden a helyére kerül, és én is a helyemre kerülök.

Minél jobban törekedtem a tökéletességre – minél több tisztítókúrát csináltam végig, minél több könyvet vettem, minél több költségvetést készítettem, minél több dolgot vásároltam, hogy elrejtsem és álcázzam az életemet alkotó zűrzavart –, annál nehezebben kerültem el a szétesést. A helyreállítási kísérletek csak még nagyobb káoszt okoztak, a nagyobb káosz még több fájdalmat, ezért aztán még több bort ittam. Még többet füveztem. Még többet cigiztem. Még többet ettem. Még több ruhát vásároltam. Szörnyeteggé váltam, csak fogyasztottam és fogyasztottam, hogy olyan ember legyek, amilyennek lennem kellene.

Aztán egy szép napon, mindössze három hónappal a Costa Rica-i kiruccanás után minden összeomlott. Pontosabban én omlottam össze. San Franciscó-i lakásomban ébredtem egy rohamivás másnapján, az előző este is sikertelenül próbáltam menekülni, ahogy máskor is. Az ágyamon nem volt lepedő. A matracon étel, bor és hányás nyoma. Sem a számítógépet, sem a tévét nem kapcsoltam ki, a lakásban szemeteszacskók, félig kiürült ételesdobozok és üres sörösüvegek hevertek. Mindenem fájt a bulimiától és a másnaposságtól, még mindig részeg voltam, a kezemben whiskyt szorongattam. Nem először ébredtem hasonló jelenetre, de most először nem tudtam többé úgy tenni, mintha jól lennék, mintha ez csak a harmincas nők megszokott élete lenne, amit majd kinövök.

Ezen a ponton a földre borulva kértem Isten segítségét.

Ezen a ponton abbahagytam a menekülést.

Ezen a ponton újra belenéztem a tükörbe.

Ezen a ponton végre meghallottam azt a részemet, amelyet munkával, ruhákkal, pozícióval, étellel, itallal és drogokkal próbáltam elhallgattatni, azt a részemet, amely azt üvöltötte, hogy egy percig sem bírja tovább ezt a süketelést.

Többségünk él egy bizonyos életet, miközben egy másik életet, amelyről tudjuk, hogy élnünk kellene, mélyen eltemetünk magunkban. Egészen addig a pillanatig, amíg össze nem omlottam a lakásomban, kitért előlem az élet, amelyet élnem kellett volna, annyira kitért, hogy ezer darabra hullottam, és a darabokat csak drága farmerekkel, whiskyvel és munkahelyi előléptetésekkel tudtam úgy-ahogy összefércelni. De ott, a földön heverve nem színlelhettem tovább. Nem folytathattam, nem tudtam többé összeszedni magam. Csak néztem a nappalim romjait, és azon az októberi reggelen végre megértettem, hogy nincs más választásom, kockára kellett tennem mindent, amit addig elértem, hogy megkaphassam azt az életet, amire vágyom, ami arra késztetett, hogy elmeneküljek egy szigetre, amelyben a boldogságról álmodom, amelyben ma is élek. Azt az életet, amelyet próbáltam mindenféle módon elérni, csak épp a tükörbe nem bírtam belenézni, hogy megkérdezzem a tükörképemtől, ki ő és mit akar ő az élettől.

A lány, aki visszanézett a tükörből, nem kertelt. Tudta, hogy az alkoholnak mennie kell.

Jegyzetek

Bevezetés

1F. Grant, S. P. Chou és T. D. Saha: „Prevalence of 12-Month Alcohol Use, High-Risk Drinking, and DSM-IV Alcohol Use Disorder in the United States, 2001–2002 to 2012–2013: Results from the National Epidemiologic Survey on Alcohol and Related Conditions”. JAMA Psychiatry, 74, no. 9 (2017): 911–923.

2 M. Stahre et al.: „Contribution of Excessive Alcohol Consumption to Deaths and Years of Potential Life Lost in the United States”. Preventing Chronic Disease, 11 (2014): 130293.

3 Jayne O’Donnell: „Alcohol Is Killing More People, and Younger. The Biggest Increases Are Among Women”. USA Today, 2018. november 16.

1. A hazugság

1 Jean Kilbourne: Can’t Buy My Love: How Advertising Changes the Way We Think and Feel. New York, Simon & Schuster, 1999, 234.

2 bell hooks: The Will to Change: Men, Masculinity, and Love. New York, Washington Square Press, 2004, 17.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Josefin Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0