A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Janet Skeslien Charles: Miss Morgan’s Book Brigade

Atria Books, an Imprint of Simon & Schuster, LLC, New York, 2024

Első kiadás

Copyright © Janet Skeslien Charles, 2024

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Megyeri Léna, 2025

Minden jog fenntartva

Borítókép © Adobe Stock

Férjemnek, Eddy Charlesnak

Sosem fogom tudni kiverni a fejemből azoknak a falvaknak a képét, és lakosaik bátorságát, akik visszatértek, hogy mindent újjáépítsenek a romokból... Tudtad, hogy Evry grófnője egy szekéren él az udvarán, és segít a katonáknak rendbe tenni az emberei kertjét, hogy visszatérhessenek a földjeikre? Eközben a kastélya romokban áll a dombon.

Nagy a szükség.

Anne Morgan levele az édesanyjának

PROLÓGUS

Egy ember életéről sokat megtudhatsz, ha benézel a ruhásszekrényébe. Én éppen a sajátom előtt állok: hosszú pályafutásom emlékei, a méretre készült kabátkák és nadrágok között válogatva próbálom kitalálni, mit vegyek fel ma este. Oldalt összezsúfolva egy elmúlt élet relikviái: a boszorkánykalap és -köpeny, amelyet a diákok kérésére minden halloweenkor fel kellett öltenem; az esküvői ruha, amely nem jutott el az oltárig; és az Amerikai Bizottság az Elpusztított Területek Megsegítéséért egyenruhája – horizontkék, pont, mint amilyet a francia hadsereg viselt. Önkéntelenül végigsimítok a szoknyán. Hetvenéves darab, de a meleg és könnyű gyapjúkeverék még most is méltón képviseli a híres párizsi minőséget. Ha ez a szoknya mesélni tudna… az élet szövetéről mesélne a nagy háború alatt. Látott szeretetet és gyűlöletet, áldozatkészséget és fukarságot, vágyakozást és reményt, kétségbeesést és bátorságot. Bátorságból a legtöbbet.

Végigfuttatom a kezem a kabát ujján, egészen a mandzsettába ivódott rozsdaszín foltig. Bárhogy próbáltuk kimosni – szódavízzel, jódba áztatva vagy marseille-i szappannal sikálva –, annak a férfinak a vére sehogy sem akart kijönni. Nem számít. Az anyag olyan sötét, hogy a folt szinte nem is látszik, és az elszíneződés lehetne akár kifröccsent ragu nyoma is.

A vállánál fogva lehúzom a fogasról az egyenruhát, és úgy szorítom magamhoz, mintha átölelnék egy nőt. Valami a mellkasomba szúr. A hajtókáról kék-fehér csíkos szalagra tűzött érem lóg. Az ezüst megfeketedett, de így is kivehető rajta a cardok szimbóluma, a griffmadár. A hátulján gravírozott felirat: CSELEKEDJ HELYESEN, ÉS NE FÉLJ SENKITŐL.

Vajon rám jön még az egyenruha? Csak egy módon deríthetem ki. Igen, a kabát jól mutat a blúzommal. Felbátorodva kibújok a nadrágomból, de rá kell jönnöm, hogy a szoknya kissé bevág a derekamnál. Ennek ellenére helyesnek tűnik a dolog – mintha az egyenruha azt akarná, hogy viseljem. Utolsó simításként a zsebembe csúsztatom a hosszú évek során megkopott zsebkendőt.

Az órámra pillantok: mindjárt hét. A ruha kérdése eldőlt – el kell indulnom, különben elkésem.

Sietve kilépek a lakásból, rátérek az Ötödik sugárútra, és elgyalogolok a New York-i Közkönyvtárig. Kihúzom magam, és fellépdelek a lépcsőkön, ahogyan korábban több ezerszer tettem. Amikor Manhattanbe érkeztem, ez a hely volt az iskolám, a társasági életem helyszíne, az otthonom.

Az előcsarnokban végigfuttatom az ujjaimat a fal néhány karcolásán. Másoknak ezek csak sérülések, de nekem eszembe juttatják a ládákat, a lépcsősoron legurult könyveskocsit, és a hozzám hasonló gyakornokokat, akik időnként foltokat ejtettek a fehér festéken a tintával, amely úgy tapadt a bőrünkre, mint a parfüm.

A múlt nyomja a lelkem, a levegő emlékektől terhes. A markomba szorítom a zsebkendőt, és tudom, hogy most végre eljött az idő.

ELSŐ FEJEZET

JESSIE CARSON

ÉSZAK-FRANCIAORSZÁG, 1918. JANUÁR

NEGYVEN MÉRFÖLDRE A FRONTTÓL

Akeskeny földúton jól látszottak a bombázások nyomai. Lewis, a sofőr repeszek és tátongó kátyúk között manőverezett, míg én az anyósülésen erősen kapaszkodtam az ajtóba. A Ford keréknyomba futott, és a fejem hátrabicsaklott. Az arcom megvonaglott, de nem csupán a fájdalomtól, hanem a szögesdróttal elkerített mezők látványától is.

Amerre csak néztem, pusztítás fogadott. Sehol egy teremtett lélek, sehol egy fűszál, és a táj a szürke felhőkkel összeolvadva kopáran, reménytelenül terült el körülöttünk. A lakosság elmenekült vagy fogságba esett. A német hadsereg otthonokat és iskolákat, templomokat és kórházakat, könyvtárakat és életeket döntött romba. A földeken lebombázták a büszkén ágaskodó búzakalászokat, a gyümölcsösökben fejszével estek neki az ártatlan almafáknak. Mindenfelé ágak hevertek, szél zörgette elszáradt leveleiket.

Az ellenőrzőpontnál, amelyen átkelve a háborús övezetbe juthattunk, öt katonai teherautó mögött álltunk meg. Lewis leállította a motort és cigarettára gyújtott, ami azt jelentette, hogy egy darabig itt leszünk. Összehúztam magamon gyapjúkabátom gallérját, mert egyre jobban átjárt a párás hideg. Mialatt Lewis átnézte a dokumentumokat – útlevelek, munkavállalási engedélyek, kék tintával lepecsételt felhatalmazások –, én a szélvédő szélére fagyott hópelyheket méregettem, és különböző mintákat fedeztem fel bennük. Ezüstszín pillangószárny. Egy kisgyerek kesztyűje. Apámnak tényleg igaza volt: a szépség ott rejtőzik a legkomorabb helyeken is, csak tudni kell, hogyan vegyük észre.

– Szőrszálhasogató fráter! – intett Lewis a francia katonai rendőr felé, aki láthatóan minden egyes szótagot kielemzett az egyik teherautósofőr papírjain. – Ilyen tempóban sosem jutunk át.

Várakozás közben az utazásom képei peregtek a lelki szemeim előtt, akárcsak egy könyv szélfútta lapjai. Az átkelés az óceánon, amelynek három hete alatt kabintársam, a Vöröskereszt önkéntese egyszer sem vette le a mentőmellényét. Bár rettegett, hogy a hajónkat a Lusitaniához hasonlóan torpedótámadás éri, mégis tengerre szállt. Micsoda bátorság! Amikor megérkeztünk Bordeaux-ba, az útitársaimmal valódi francia bort kóstoltunk, aztán angyalokat és vízköpőket keresgéltünk az épületeken. Párizs felé Peugeot-nkkal nyárfákkal szegélyezett, árnyas utakon suhantunk. A fővárosban Lewis segített megszerezni az engedélyt, amellyel beléphettem a háborús övezetbe. Órákig álltunk sorba a rendőrség épülete előtt, hogy megszerezzük a lepecsételt papírt, aztán a macskaköves utcákon átvágva megérkeztünk a Hadügyminisztériumhoz, ahol újrakezdhettük a várakozást. Háromnapos huzavona idegen nyelven. Tíz napja voltam Franciaországban, és ezalatt két dolog ejtett ámulatba: a csodálatos építészet és az agyzsibbasztó bürokrácia.

Az előttünk álló teherautó, amely ládákban káposztát és hordókban lőport szállított, végre áthaladhatott. Rajtunk volt a sor. A katonai rendőr homlokráncolva vizsgálgatta a papírjainkat.

Amikor látta, hogy idegesen gyűrögetem a zsebkendőmet, Lewis így szólt:

– Ne aggódj.

A rendőr az egyik dokumentum aljára bökött. Lewis megfordította a papírt, és megmutatta a prefektus aláírását.

– Mi elvégeztük a dolgunkat. Most maga is tegyen így, és engedjen át minket.

A férfi rám mutatott.

– De itt az áll, hogy ő kö…

– A Morgan Brigádhoz tartozunk – tájékoztatta Lewis pattogó, türelmetlen franciasággal.

A rendőrnek tátva maradt a szája.

– Merci – mondta, és intett, hogy áthaladhatunk.

Megkérdeztem, miért mondott köszönetet, mire Lewis elmesélte, hogy Anne Morgan erőfeszítéseiről mindenki hallott errefelé. És nem csak errefelé. Miss Morgan volt az oka annak is, hogy én itt voltam. Megbízott egy fotográfust és egy filmkészítőt, hogy dokumentálják a háború pusztítását. Otthon, egy saroknyira a New York-i Közkönyvtártól a mozi közönsége tátott szájjal figyelt egy ősz hajú, feketébe öltözött földműves házaspárt. Barázdált arcuk elárulta, hogy egész életüket a tűző napsütésben robotolva töltötték. A németek leölték a kecskéiket és a lovaikat, a gabonájukat felgyújtották, a házukat pedig a földdel tették egyenlővé. A házaspár tehetetlenül álldogált a lebombázott istálló előtt, mintha szellemek lennének, akiknek már kísérteni sem érdemes. A film után nem tudtam tovább otthon ülni és imádkozni.

Lewisszal Párizsból egyenesen Blérancourt falujába indultunk, a CARD központjába, ahol szolgálatra kellett jelentkeznem az Amerikai Bizottság az Elpusztított Területek Megsegítéséért, franciául a Le Comité américain pour les régions dévastées (CARD) legújabb tagjaként. Áthajtottunk egy lerombolt falun – a házak fala kidőlt, a redőnyök megégtek az ablakokon. A falut elhagyva megláttam egy sírt az út szélén: a fejénél keresztre helyezett sisak, a lábánál rozsdás bajonett. Olyan lassan haladtunk, hogy el tudtam olvasni a feliratot: Ismeretlen katona, 1914. augusztus.

Megszólított ez a gyászos kép.

– Lewis – szóltam neki –, kérlek, állj meg.

A CARD-ban a vezetéknevünkön szólítottuk egymást. Amikor meghallottam, hogy egy Lewis nevű illető lesz a sofőröm, kopasz, szemüveges férfit képzeltem el, nem egy vidám, barna hajú, elit főiskolán végzett lányt. Mindketten egyenruhát viseltünk: horizontkék kabátot és szoknyát.

Lewis elfordította a széles kormányt, és a törmeléket kerülgetve megállt az út melletti sima terepen. Fejet hajtottunk a szedett-vedett síremlék előtt. New York mindig hangos volt az utcai árusoktól, akik addig kiabáltak, míg be nem rekedtek; a lovaktól, amelyek nyerítve vágtattak az Ötödik sugárúton; a rakomány alatt nyikorgó tejeskocsiktól; a galambok szerelmi turbékolásától és a magányos varjak fel-felhangzó károgásától. Itt azonban hátborzongató csönd uralkodott.

A Fordban töltött hosszú óráktól elgémberedett tagokkal indultunk egy sor egykori otthon felé, amelyek alig derékmagasságig érő kőhalmokká változtak. Az egyik kertben megrongált, széttört nyúlketreceket láttam. A földön kézigránátok és más, fel nem robbant bombák hevertek. Bent, az egykori étkező helyén megtaláltuk a szilánkosra tört asztalt és székeket, valamint egy bölcsőt, amelyről szakadt, összepiszkolódott csipke lógott.

Alig hittem el, hogy végre itt vagyok a néma, kietlen pusztítás közepén. Emlékszem, mit szólt a főnöknőm, amikor megtudta, hogy jelentkeztem a szolgálatra:

– Mégis mit tehet egy könyvtáros a háborús övezet közepén?

– Bármit, amivel segíthetek.

– Hogyan fog eljutni Európába? – kérdezte gúnyos mosollyal.

Mindketten tudtuk, hogy az átkelés az óceánon többe kerül egy teljes évi béremnél.

Emlékszem, milyen elégedetten adtam tudtára, hogy Miss Morgan kifizette az utazásomat. Pontosabban Miss Morgan brigádja. Erre aztán főnöknőm, Winnifred Smythe – a New York-i Közkönyvtár gyermekrészlegének legrégebbi és legfényesebb csillaga – egyetlen szót sem bírt kinyögni.

Még sosem élveztem így a csöndet.

– Honnan ismeri magát? – kérdezte végül. – Hiszen maga egy senki.

Valószínűtlennek tűnt, hogy egy könyvtáros és a legnagyobb amerikai bankbirodalom örökösnőjének útjai keresztezzék egymást. Azt válaszoltam, hogy Miss Morgan bizonyára hallott a Nemzeti Szövetség a Nők Szolgálatáért nevű szervezetnél végzett munkámról, amelyet azért alapítottak, hogy hozzájáruljon a háborús erőfeszítésekhez. Természetesen Miss Morgan volt a kincstárnok. A kétszázötvenezer önkéntes közül engem jelöltek ki a gazdasági részleg vezetőjének. A Közkönyvtár igazgatósági titkára elárulta, hogy Miss Morgan név szerint engem kért.

– Miért magát akarja? – mormogta a főnöknőm. – Miért nem engem?

Anyám mindig azt mondta, hogy Máté evangéliumának hetedik fejezetében a „keressetek és találni fogtok” passzus az olvasásra vonatkozik, mivel a könyvek a legtöbb kérdésre megadják a választ. Eszembe jutott a Szövetség 1917-es kiáltványa: „Megállapodtunk, hogy a Nemzeti Szövetség a Nők Szolgálatáért a nők erejének szentesítésén dolgozik, és mentes mindenféle önzéstől és politikai befolyástól.”

Mentes mindenféle önzéstől és politikai befolyástól. Hát ezért.

Lewisszal végigsétáltunk a macskaköves utcán. Egyszer csak megállt egy kút előtt, hogy felvegyen egy piszkos rongybabát.

– Már tízszer tettem meg ezt az utat – mondta, miközben a baba arcát törölgette –, de nem tudom megszokni az elüldözött családok után hátramaradt emlékek látványát.

A múlt nyomai közt járkáltunk. Itt egy lerombolt kunyhó, ott egy összetört vitrin, amott egy átázott dívány. Egy egykori hátsó udvarban Lewis leültette a rongybabát egy láb nélküli kisszékre. A falu szélén a szántóföldek puha talaján lépdeltem. Még a lázadó vadvirágok sem vertek itt tanyát, a lépteim nyomán egyetlen egér sem riadt fel, és nem hallottuk a verebek ideges csipogását sem. Vajon visszatérnek valaha a madarak?

A táj Willa Cather leírására emlékeztetett a Nagy-síkságról. Hirtelen elhagytam a szántóföldet, és beléptem az elmekönyvtáramba. Kétemeletes volt, gurulós létrával, hogy a fölső polcokon álló köteteket is elérjem. Csábított a puha párnákkal és bolyhos takarókkal ellátott ablakfülke, ezért gyakran bekuckóztam ide egy könyvvel, a rózsákkal és levendulával teli, buja kertet bámulva. Most gyorsan átvágtam a nyikorgó parkettán, hogy levegyem a polcról Az én Antóniám című kötetet. „Szerettem volna egyenesen nekivágni a vörös fűnek, elmenni a világ végére, hisz már nem is lehet messze innét.”1

– Carson! – hallottam Lewis kiáltását.

Otthonos könyvtáramból visszatértem a jelenbe, és egy sáros mező közepén találtam magam.

– Ez a terület tele van aknákkal – mondta Lewis. – Keresd meg a lábnyomaidat, és azokba lépve gyere vissza. Csak lassan.

Hátrafordultam. Szürkésbarna ösvény terült el előttem, egy örökkévalóságnak tűnt az út Lewishoz. A nyomaimat kerestem. Melyik nyomot hagyta egy keréknyom, és melyiket a cipőm sarka? Egész testemben remegtem, részben a hideg miatt, részben mert még sosem féltem ennyire. A háborús övezetben töltött első napomon pontosan az történt, amit a főnöknőm már jó előre megjósolt: bajba kerültem. Egész pontosan azt mondta, hogy meg fogom öletni magam. Sopánkodott, hogy a fejemben élek, nem a való világban. Nem tetszett neki, hogy idejövök. Igazából én magam nem tetszettem neki. Elhatároztam, hogy bebizonyítom: téved.

A tocsogós sárra meredtem – az a pocsolya eddig is ott volt, vagy oda léptem idefelé? A szívem hangosan dübörgött. Fáztam, mégis csorgott az izzadság a homlokomról. Megtöröltem a szemöldökömet apám zsebkendőjével, és megtettem az első lépést. Nem akartam meghalni. Nem akartam, hogy a főnöknőmnek igaza legyen. Jobb, bal. Jobb, bal.

Mire a kocsihoz értem, egész testemben remegtem, és alig kaptam levegőt. Arra számítottam, hogy Lewis alaposan leszid, de csak annyit mondott:

– Micsoda cécó! – Nem tudtam, hogy a helyzetre gondol, vagy rólam van meg a véleménye.

Belesüppedtem az anyósülésbe. Ahelyett, hogy rám csapta volna az ajtót, ahogy megérdemeltem volna, Lewis gyengéden csukta be.

– Szegénykém, falfehér lettél. – Aggodalma, akár egy takaró, felmelegített, és a félelmem végre elillant.

Miközben felhajtott az útra, Lewis elmagyarázta, hogy megérkeztünk a Vörös Zónába, ahol a német hadsereg úgy ásta el az aknákat, mint a krumplikat a kertben. Eszembe jutott a leírás a CARD jelentéséből: „Teljes pusztulás. Vagyoni kár: 100%. Mezőgazdasági kár: 100%. Helyreállítás: lehetetlen. Emberi életre alkalmatlan.”

Lewis fecsegés közben felváltva nézte az utat és engem. Elmondta, hogy előző héten volt a huszonötödik születésnapja, vagyis tizenöt évvel fiatalabb nálam. Emlékeztem az állandó faggatózásra, ami együtt jár ezzel a kényes életkorral. Van udvarlód? Mi a foglalkozása? Megkérte már a kezedet? Hány gyereket akar? Megkönnyebbülés volt, hogy mostanra a kérdezősködés szinte teljesen elmaradt, bár anyám időként még most is vágyakozva elsuttogta: Van még idő.

– A lányoknak sikerült felhajtaniuk némi pezsgőt – mesélte Lewis. – Pompás szülinapi bulim volt! A cardok keményen dolgoznak, de mulatni is tudunk ám! Majd meglátod.

Hat hónapja volt itt, és a járművek karbantartásáért felelt. Otthon saját kocsija és sofőrje volt, itt meg defektes gumikat cserélt, motort javított és sarat kapart az alvázról.

– A szervizben les chauffeusesnek hívjuk magunkat.

Lewis imádta figyelni a francia férfiakat, akik mellett elhajtott a Forddal.

– Még sosem láttak nőt vezetni: szerintük természetellenes. Majd kiesik a szemük! Leesik az álluk! Alig bírják elviselni! – mondta, és mindketten elnevettük magunkat. – Az olajos gyújtógyertyák és a meleg víz hiánya miatt állandóan fekete a körmöm. Szegény anyám, aki Philadelphia-szerte híres a partijairól, elborzadna, ha látna!

Lewis felmutatta drága bőrkesztyűbe bújtatott kezét. Ösztönösen eltakartam egy kikopott foltot saját egyszerű gyapjúkesztyűmön. Lewishoz hasonlóan a legtöbb card gazdag önkéntes volt, aki fedezte a saját költségeit, míg én fizetést kaptam; a kiadásaimat, például a tudásomat felfrissítő franciaórákat és az utazás árát pedig kifizették nekem. A különbséget az egyenruha sem tudta eltörölni köztünk.

Azt válaszoltam, hogy mivel gyerekkönyvtáros vagyok, az én kezem vagy rózsaszín a papír okozta vágásoktól, vagy kék a pecsételéshez használt tintától.

– Csodálatos lehet átadni a tudásodat a kicsiknek – válaszolta. Féltem, hogy csak gúnyolódik, de aztán hozzátette: – Kis koromtól kezdve tanultam franciául és latinul, de a főiskola után apám nem engedte, hogy állást vállaljak.

Hirtelen sajnálatot éreztem egy vagyonos örökösnő iránt.

– Mi a helyzet a fordítással? – kérdeztem, mivel azt otthonról is lehet végezni.

– Apám szerint a leendő férjemnek kell tartogatnom a tudásomat. Azt várta, hogy hozzámegyek valamelyik alkalmazottjához, akik mind kiváló ifjú tőzsdeügynökök voltak.

– Anyám is ezt csinálta. Minden vasárnapi misén megjelent egy udvarló a padunkban.

– Más se kell, hogy ateista legyen az ember lányából!

Kuncogni kezdtem.

– Nem hibáztattam Istent, de arra sem jöttem rá, honnan kerített anyám annyi agglegényt.

Igazság szerint szerettem volna eltartani magam, és elégedett voltam a karrieremmel. Ugyanakkor vágytam a kihívásokra, és arra, hogy új arcokat lássak. Azonkívül néhány dolgot szívesen magam mögött hagytam volna. Lewis és én más-más körülmények közt nőttünk fel, most mégis mindketten itt voltunk ezen a megsebzett úton: két card, akik segíteni szeretnék a francia vidéki lakosságot.

A táj szomorúsága minket is átjárt. Az út hátralévő része gyászos hangulatban telt: csendben maradtunk, hogy lerójuk tiszteletünket a halottak előtt. Lewis a kátyúkon tartotta a szemét, míg jó egy órán át a senki földjén hajtottunk át.

Amikor eleredt az eső, így szólt:

– Remélem, hoztál magaddal gumicsizmát. Szinte állandóan csepereg, és mostanra mindenhol átvette az uralmat a sár.

Amikor a kuplungra lépett, velúrbőr gombos csizmájára sandítottam, amely tökéletesen illett a lábára – nyilvánvalóan méretre készült. Rajtam szögletes munkásbakancs volt – csak erre telt a pénzemből. Vajon nehéz természetű főnöknőmet elkényeztetett társasági hölgyekre cseréltem?

– Könnyű kijönni a többi carddal? – kérdeztem.

– A legtöbb lány kedves és szorgalmas. Miss Morgan és dr. M. D. – így hívjuk a CARD elnökét, dr. Anne Murrey Dike-ot – szigorú rendet tartanak. Amikor az egyik újonc délelőtt tízig lustálkodott az ágyban, dr. M. D. hazaküldte Bostonba.

Nyugtalanság töltött el a gondolatra, hogy megszabadulhatnak tőlem, mint egy törött lámpától. Már hallottam is a főnöknőm vihorászását: Én megmondtam.

– Aztán ott volt a lány, aki nem bírta a megpróbáltatásokat – folytatta Lewis. – Két hét után elmenekült a Ritzbe.

Vajon miért adta fel az a lány? Nem beszélt elég jól franciául? Túlságosan eluralkodott rajta a honvágy? Szerződést írtam alá, így két évig nem láthatom anyámat és a húgomat. Mégis mit képzeltem? Annyira szerettem volna Franciaországba jönni, hogy arra nem gondoltam, az állás kedvéért el kell hagynom a családomat is.

– Megérkeztünk – jelentette ki Lewis.

Alkonyatkor léptünk be Blérancourt háború sújtotta falujába. A félhomály sem tudta elfedni egy kőkunyhó romjait. A tető maradványai alatt tömzsi orrú, copfos kamasz lány kuporgott könyv fölé görnyedve. Annyira belemerült a történetbe, hogy észre sem vette a kocsi fényszóróit.

– Ő Marcelle Moreau – magyarázta Lewis –, és valamikor itt élt a családjával. Most egy kőfejtőben laknak. Az apja meghalt a harcmezőn. Míg az anyja mosónőként és varrónőként dolgozik, Marcelle vigyáz a három rosszcsont öccsére. Madame Moreau egy perc nyugtot sem hagy neki.

– A könyvek azt is megadhatják. – Pontosan azért jöttem, hogy a hozzá hasonló gyerekeken segítsek. Le kellett győznöm az alkalmatlanságtól való félelmemet. – Nem mutatsz be neki?

– Megpróbálhatom – mondta Lewis lelassítva –, de többnyire elrohan.

A táskámba nyúltam, és elővettem az Anne otthonra talált, az egyik kedvencemet, amit ezúttal franciául olvastam. „Anne soha nem feledte annak az éjszakának ezüstös, békés szépségét és balzsamos nyugalmát. Az volt az utolsó este, mielőtt a fájdalmas csapás megérintette az életét, s a hideg, megszentelő ujjak nyomán megváltozott minden.”2

Megfelelő olvasmánynak tűnt a lány számára. Kinyújtottam a könyvet a Ford ablakán, mintha répát kínálnék a Fekete Szépség nevű lónak. A lány kikapta a kezemből.

– Szeretnél többet is? – kérdeztem tőle franciául.

– Anya azt mondta, ne beszéljek ördögnőkkel!

Diablesses. Elfojtottam a nevetést. Hízelgő volt – még soha senki nem állította rólam, hogy rossz hatással lennék másokra.

– Én is szeretek olvasni, akárcsak te. Én vagyok az új könyvtáros.

A lány oldalra döntötte a fejét.

– Hazudik! Mindenki tudja, hogy a könyvtárosok férfiak.

– Változnak az idők – feleltem.

– Itt nem – mondta Marcelle Lewist méregetve. – Anya szerint csak a szajhák dohányoznak és vágatnak bubifrizurát.

– De az helyénvaló, ha a férfiak dohányoznak és borbélyhoz járnak? – kérdeztem.

Marcelle a copfját rágcsálva mérlegelte a szavaimat.

– Gondolkodj el a kettős mércén – tettem hozzá.

– Ha beláttad, hogy ez mekkora igazságtalanság, keress meg – kötötte a lelkére Lewis. – Megtanítalak vezetni.

Könyvek és vezetés – ki tudna ellenállni ilyen csábító ajánlatnak? Marcelle közelebb lépett hozzánk.

– A kúthoz küldtelek megtölteni a vödröket – hallottuk egy nő kiabálását. – Hányszor mondjam, hogy ne zaklasd les damest?

A kamasz lány szeme elkerekedett az ijedségtől, és nekiiramodott.

– Ne menjünk utána? – kérdeztem Lewistól.

– Semmi értelme. Marcelle anyjától még én is tartok.

Miközben a macskaköveken zötykölődtünk a Forddal, Lewis megmutatta a városházát, egy kétemeletes épületet, amely a községi könyvtárnak is otthont adott. Csodával határos módon mind a négy fala épen maradt. Ösztönösen megtapogattam a táskámat, amelyben a gyerekkönyvtár terveit tartottam. Alig vártam, hogy megmutassam őket Miss Morgannek. Apám úgy tartotta, hogy az első benyomás mindig meghatározó. Be akartam bizonyítani Miss Morgannek, hogy jól döntött, amikor engem alkalmazott.

Megpillantottam a Központot – egy lerombolt kastélyt. Csak egy kis része maradt sértetlen. Földszinti ablakaiból hívogató, aranyló fény áradt. Áthajtottunk a kiszáradt vizesárkon átívelő kőhídon, aztán el egy csenevész fenyőcsalád mellett. Még sosem voltam ilyen boldog, hogy fákat látok. Ahogy Willa Cather írta: „Mifelénk olyan ritka volt a fa, annyira meg kellett küzdenie azért, hogy megmaradjon, hogy aggódtunk mindegyikért, s úgy látogattuk, mint az embereket.”3 Utunk a homokkő kapu íve alatt vezetett tovább az előre gyártott, fából készült, bádogtetős barakkokhoz. Lewis megmutatta, melyik a garázs, melyik a bolt, ahol a helyiek jutányos áron vásárolhatnak, és melyik a klinika. Hat barakkban hálószobák kaptak helyet; a hetedik, amelyet klubháznak neveztek, közösségi központ volt, és ott gyűltek össze az étkezések idején is. Lewis leparkolt a kastély épen maradt szeglete előtt. A holdfényben a magas homokkő kastély szatén esküvői ruhára emlékeztetett, a leomlott kőtörmelék volt mellette a csipkeuszály.

Amikor kiszálltunk a Fordból, egy terrier kezdett futkározni a szoknyám körül.

– Szia, kishaver – üdvözöltem.

Lewis elmagyarázta, hogy a bombázások során a háziállatok elszakadtak a gazdáiktól, és most a rue-kön kóborolva kuncsorogtak ételért és szeretetért.

– Mindannyiunknak van kutyája, és mindannyiunknak vannak bolhái – tette hozzá vidáman.

Miközben a kutya fejét simogattuk, Lewis úgy megmerevedett, mint a „pihenj!” parancsra váró katona.

– Ott a két Anne – suttogta.

Figyeltem, amint a két nő kilép a château impozáns tölgyfa ajtaján, és rögtön felismertem Anne Morgant az újságban látott fotókról. Amilyen gazdag volt, az sem lett volna meglepő, ha a magazinok társasági oldalain szerepel – hol telelt, melyik herceg kérte meg a kezét. Ehelyett címlapsztorik számoltak be a dolgozó nők érdekében végzett munkájáról: jobb fizetést, a gyárakban nagyobb biztonságot és fizetett szabadságot követelt nekik. Ő és a felső tízezerhez tartozó barátai együtt tüntettek a szegény ruhagyári munkásokkal, tudván, hogy ahol a jómódúak feltűnnek, ott az újságírók is megjelennek a fényképezőgépeikkel.

Manapság a cikkek a franciaországi erőfeszítéseiről tudósítottak. Amikor 1914-ben kitört a háború, Anne Morgan megnyitotta versailles-i villáját a lábadozó katonák előtt. 1916-ban már az Amerikai Alapítvány a Francia Sebesültekért nevű szervezet kincstárnokaként szolgált. 1917-ben kilenc nőtársával együtt engedélyt kapott général Pétaintől, hogy Blérancourt-ban telepedjen le, és a civil lakosságot segítse.

Ma este Miss Morgan őszülő tincsei kiszabadultak az oldalra csapott CARD-sapka alól. Keményített fehér inget és fekete nyakkendőt viselt az egyenruhához. Szeme ragyogóan intelligens volt, az állát enyhén felszegte, mintha mindig készen állna a harcra. Az oldalán ott állt dr. Anne Murray Dike.

Lewis elmondása szerint a skót asszony is olyan volt, mint a hurrikán. Orvosnak tanult Kanadában, majd hozzáment egy bostoni professzorhoz. Később elváltak útjaik; a válásért néhányan Miss Morgant okolták. A két Anne elválaszthatatlan volt.

Míg Miss Morgan robusztus alkatú volt, addig dr. M. D. magas és karcsú. Eperszőke haja hullámokban keretezte az arcát. Töprengve méregetett engem.

– Isten hozta, Carson. – Miss Morgan hangja mély és határozott volt. – Fél szemmel a munkánkra figyeltünk, de fél szemmel az ablakot lestük. Elsőként akartuk üdvözölni magát. Milyen útjuk volt?

Lewisra sandítottam, arra számítva, hogy elmeséli a ballépésemet a mezőn.

– Eseménytelen – felelte könnyedén.

– Hogy bírta? – fordult felém Miss Morgan. – Emlékszem, milyen volt, amikor először szembesültünk a pusztítással. Megviseli az embert.

Mondanom kellett volna valamit. Szívfacsaró látvány volt? Örülök, hogy megismerhetem? Szívesen megmutatnám a terveimet? Nem tudtam dönteni, és csak akkor jöttem rá, hogy kínos csönd állt be a beszélgetésben, amikor Miss Morgan így szólt:

– Javaslom, igyunk egy kis szíverősítőt.

Nem tudtam, csak udvariasságból mondja-e, ezért Lewis felé fordultam, aki vigyorogva így szólt:

– Jó ötlet!

A terrierrel együtt követtük a cardokat a château-ba, és már alig vártam, hogy elkezdődjön a következő fejezet.

TARTALOM

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Epilógus

A szerző megjegyzései

Köszönetnyilvánítás

Képkreditek

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Kiss Béla

Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti alapján készítette Váraljai Viktória

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 604 752 8

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License