Szeretem, hogy Andrew minden könyve csupa kaland, csupa zabolátlan kreativitás, de legfőképpen csupa szív. A szerző valódi költő és zseniális mesemondó. Bármit ír, én elolvasom.

Sally Lloyd-Jones New York Times-bestseller-író,
számtalan gyerekkönyv szerzője

Felejthetetlen élmény az egész családnak! Teljes szívemből ajánlom a sorozatot!

Sarah Mackenzie, a The Read-Aloud Family szerzője,
illetve a Read-Aloud Revival podcast alapítója és műsorvezetője

A Wingfeather Saga szellemes, fantáziadús, csupa szív könyvsorozat. Szeretettel ajánlom minden fiatal olvasónak, aki már az összes Narnia-könyvet ismeri, és új kedvenc olvasmányt keres.

Anne Bogel, a Modern Mrs. Darcy blog szerzője
és a What Should I Read Next? podcast műsorvezetője

Szertelenül képzeletgazdag és bájosan pimasz eposzi fantasy, amelyből árad a szellemesség és a bölcsesség. Az olvasó ráadásul azt is megtudja, pontosan miként kell elbánni az umfokkal, az agyarakkal, sőt akár egy fogas tehénnel is.

Allan Heinberg, A Grace klinika írója és producere,
a Young Avengers Marvel-képregények társalkotója

Roppant ötletes!

Phil Vischer, a VeggieTales alkotója

Harmat
Budapest, 2022

Originally published in the U.S.A under the title:

North! Or Be Eaten

Text copyright © 2009 by Andrew Peterson

Illustrations in appendices copyright © 2009 by Andrew Peterson

Creaturepedia illustrations copyright © 2020 by Aedan Peterson

All other interior illustrations copyright © 2020 by Joe Sutphin

Published by arrangement with WaterBrook, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC.

Cover art by Nicholas Kole

Cover design by Brannon McAllister

Hungarian edition © 2022 by Harmat Kiadó

All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Fordította: Szabadi István

ISBN (epub) 978 963 288 860 6

ISBN (mobi) 978 963 288 861 3

E kiadvány a kiadó írásos engedélye nélkül sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, nem tárolható visszakereshető rendszerben, nem tehető közzé sem elektronikus, sem más formában.

Aedannek, Ashernek és Skye-nak.

Sose felejtsétek el, kik vagytok!

Tartalom

Szkri (térkép)

1. A magányos fendril

2. Az Egyetlen Fogadó nyolcas szobája

3. Két terv

4. Husztolt Ubiniusz találó szavai

5. Áruló a lombok közt

6. A vízmosás peremén

7. Szörnyek az üregben

8. A megvetés tövise

9. A gigán vasbogár

10. A büszke Bluggy folyó

11. Az út vége

12. Robaj, permet, kő között

13. A Malomhíd

14. Az utolsó torony

15. Dal a bátor Bogyóért

16. Ékkövek és sárkányok

17. Egy kotordi szövetséges

18. Régi seb, új gyógyír

19. Vesztő Vill és az Első Könyvek

20. Lamendron csarnokában

21. Podó rémálma

22. Keletkanyar partalócai

23. Mordököl, a partalóckirály

24. Fürge kéz, fürgébb láb

25. Gáncslabda a ködben

26. A part menti úton

27. Folt a tájon

28. Ó, Anüará!

29. HEFT a partalócüregben

30. Szním utolsó szavai

31. A Kerekded Özvegy háta mögött

32. Hatsek Rozkó nagy felfedezést tesz

33. Elválás

34. Pók az árnyak közt

35. Banyák és rongyosok

36. Förtelmes ügylet

37. A szörnyeteg szájában

38. Szempár a sötétben

39. Flafagel Esben gyári szerszám

40. A koporsó

41. Négy alma, egy terv

42. Alávaló alku

43. Három nap sötétség

44. Hegy és bilincs

45. Suszter Szera végzete

46. A partalócüreg

47. Új irány

48. A ketrec

49. Erőd a Fób-szigeteknél

50. A boszorkány orra

51. Az őskövek dala

52. A bomnabull és az Aranytó

53. Egy falka nyeselyű

54. A Jégróna

55. Hajnalszárnya Artham megadja magát

56. A szégyen két arca

57. Dongók és vén csontok

58. Fondor alkuja

59. Átváltozás

60. Titkok a hóban

61. A kímerai csata

62. Ősharag

63. Hulven trófeája

64. Vörösbe fordul a tengervíz

65. Pöffös Podó utolsó útja

Függelék

Kérdések az olvasóhoz

Jegyzetek

1. A magányos fendril

Fogas tehééén! – bömbölte Podó, és egy bottal nagyot sózott a legközelebbi glipptölgy törzsére. A vén kalóz szeme lángolt, és úgy állt a fa tövében, mint egy kapitány az árbócnál. – Fogas tehén! Gyorsan a lombházba!

Nem messze onnan egy nyílvessző süvített át az ágakról függő mohán, és egy deszkalapba csapódott, amelyet egy vicsorgó agyart ábrázoló szénrajz díszített. A nyíl szájon találta a képen szereplő agyart, és még mindig remegett a becsapódástól. Tink leeresztette az íjat, és hunyorogva vizslatta, eltalálta-e a célt, miközben tudomást sem vett a nagyapjáról.

– Fogas… – ej, ez aztán a szép lövés, fiacskám! – tehén!

Podó ismét ráütött a fatörzsre, Nia pedig felsietett a kötélhágcsón a csapóajtóhoz, amely Pet, a Zoknikéz lombvárába nyílt. Egy zokniba burkolt kéz nyúlt le, és felhúzta a nőt a nyíláson át.

– Köszönöm, Artham! – mondta Nia, és nem eresztette el a kezét. Felszegett állal egyenesen a férfi szemébe nézett, és várta a választ.

Pet, a Zoknikéz, aki valójában a Hajnalszárnya P. Artham névre hallgatott, visszanézett rá, és nagyot nyelt, fél szeme megrebbent, mint aki azt keresi, merre fusson. Mindig ilyen arcot vágott, ha a nevén szólították. Nia továbbra sem engedte el a kezét.

– Sz-szívesen… Nia. – Minden szóval meg kellett küzdenie, különösen a névvel, de hangja épelméjűbben csengett, mint korábban. Egy hét sem telt el azóta, amikor az „Artham” név hallatára még elfogta az őrjöngés, visítva lemászott a kötéllétrán, és órákra eltűnt az erdőben.

Nia eleresztette a kezét, és a padlóba vágott nyíláson át lepillantott az apjára, aki még mindig a fatörzset csapkodta, és a fogas tehenek küszöbön álló rohamáról harsogott.

– Gyere már, Tink! – kiáltotta Jennár, és egy nyílvesszőktől zörgő tegezzel a hóna alatt Léli felé iramodott.

A kislány a kutyája, Bogyó hátán ült. Mivel Bogyó akkora volt, mint egy ló, veszélyességben felért az erdő bármelyik fogas tehenével, és csak lihegve, farkát csóválva várakozott. Tink kelletlenül eldobta az íjat, és követte testvéreit, miközben az erdőt fürkészte fogas tehenek után. A fiúk lesegítették tágra nyílt szemű húgukat a kutya hátáról, és sietve megindultak a kötélhágcsó felé.

– Tehén, tehén, tehén! – üvöltötte Podó.

Jennár előreengedte Tinket és Lélit a létrán, majd követte őket a lombházba. Amikor mindannyian biztonságban voltak, Podó is átszuszakolta magát a nyíláson, és bereteszelte a csapóajtót.

– Nem rossz. – Az öreg szemmel láthatóan elégedett volt magával. – Jennár, legközelebb nógasd kicsit jobban a testvéreidet! Ha tényleg nyakatokon lett volna egy tehén, talán oda sem értek a hágcsóhoz, mielőtt a nyálkás fogak a zsenge húsotokba tépnek…

– Kérlek, apa! – mondta Nia.

– …és leszaggatják a csontról – folytatta Podó. – Ha Tink makacskodik, neked kell gondoskodnod arról, Jennár, hogy azonnal abbahagyja mindazt, amivel foglalatoskodik, megértetted?

Jennárnak lángolt az arca, és már a nyelve hegyén volt a válasz, de sikerült lenyelnie. A fogastehén-gyakorlatot mindennap végrehajtották, mióta beköltöztek Pet lombházába, és a gyerekek már fel sem sikítottak, ha Podó ordítása felverte a csendes erdőt.

Mióta Jennár megtudta, hogy ő a trón védelmezője, igyekezett komolyan venni a feladatát: meg kell óvnia a királyt. Valahányszor édesanyja arról mesélt, milyen remek védelmezőnek tartotta Petet egész Anniera, Jennárt elöntötte a büszkeség, hogy ilyen ősi hagyomány örököse lehet.1 Csak az volt a baj, hogy neki a kisöccsét, Tinket kellett oltalmaznia, aki történetesen Anniera nagykirálya volt. Jennár nem irigységet érzett, hiszen nem akart uralkodni, de időnként furcsállta, hogy az ő cingár, meggondolatlan öccséből király lett, ráadásul a legendás Annierának, a fény szigetének uralkodója.

Jennár kibámult az ablakon, és az erdőt figyelte, miközben Podó a háttérben arról szónokolt, hogy ő felel az öccse épségéért, mennyi veszélyt rejt a Glipperdő, és a legközelebbi tehéngyakorlat során mit csináljon másként.

Jennárnak hiányzott az otthona. Miután elmenekültek Glippfalváról, és beköltöztek Pet lombvárába, a fiúban napokig égett a kalandvágy. Izgatottan gondolt arra, hogy nemsokára elindulnak a Jégrónára, aludni is alig bírt. Amikor végül elnyomta az álom, hóval fedett, tágas síkról álmodott, amely fölött olyan élesen és fényesen ragyogtak a csillagok, hogy Jennár úgy érezte, aki hozzáér, annak a vére is kiserken.

Azóta hetek teltek el (ki tudja, hány), és Jennárban kialudt a kalandvágy. Hiányzott neki a házikó a régi élet ritmusával. Hiányzott a meleg vacsora, az évszakokkal járó lassú változás a tájban, az ajtó feletti sarokban fészkelő madárcsalád, ahol Tinkkel és Lélivel minden reggel és este megcsodálták az apró, kék tojásokat, majd a fiókákat, végül pedig bánatos ámulattal figyelték az üres fészket, és azon töprengtek, hová repültek a madarak. Ezek a napok azonban nyom nélkül elmúltak, a nyárhoz hasonlóan, és akár tetszett neki, akár nem, többé nem nevezhették otthonuknak a házikót, ahogy Pet lombházát sem. Azt sem tudta, van-e még egyáltalán otthona.

Podó egyre csak beszélt, és Jennár mellkasában ismét fellángolt a tüzes, bosszús érzés, amely rendszeresen elfogta, ha olyat hallott, amit magától is tudott. Mégis lakatot tett a szájára. A felnőttek már csak ilyenek. Podó és az édesanyja addig sulykoltak egy-egy leckét Jennár tizenkét éves fejébe, amíg szédülni nem kezdett tőle. Miért harcolna hát ellene?

Érzékelte, hogy Podó monológja a végéhez közeledik, így kényszeredetten odafigyelt.

– …veszélyes hely az erdő, hány meg hány vándort nyeltek már el a vadak, ha nem figyelt eléggé.

– Igen, nagyapa – mondta Jennár a lehető legtisztelettudóbban. Podó rávigyorgott, majd odakacsintott, Jennár pedig önkéntelenül is visszamosolygott. Úgy tűnt, a férfi pontosan tudta, mi jár a fejében.

– Igazán remek lövés, fiam – fordult Tinkhez a nagyapjuk –, és a deszkára rajzolt agyar is szép munka!

– Köszi, nagyapa – mondta Tink, és megkordult a gyomra. – Mikor reggelizünk?

– Figyelj, fiacskám! – folytatta Podó. Összevonta bozontos szemöldökét, és félelmetes pillantást vetett Tinkre. – Ha a bátyád hív, eldobsz mindent, mintha égetné a kezed. – Tink nagyot nyelt. – Követed mindenhova, ha azt parancsolja, még a Sötétség tengerébe is utánaugrasz a szirtről. Te vagy a nagykirály, szóval ideje, hogy ne csak magadra gondolj!

Jennár bosszúsága olyan hirtelen párolgott el, ahogy Tink arcából kifutott a vér. Örült, hogy nem csak ő került bajba, bár kicsit szégyellte, milyen örömmel figyeli öccse feszengését.

– Igen, nagyapa – szólt Tink, de Podó olyan sokáig bámulta, hogy meg is ismételte: – Igen, nagyapa.

– És te, lányka, jól vagy? – fordult mosolyogva Lélihez Podó.

A kislány bólintott, majd füle mögé simított egy hullámos hajtincset.

– Nagyapa, mikor indulunk?

Minden szempár meglepetten fordult Léli felé a lombházban. A család hetek óta lakott viszonylagos békességben az erdőben, de ahogy teltek a napok, a kimondatlan kérdést egyre nehezebben sikerült megkerülni. Tudták, hogy nem maradhatnak örökké. A Névtelen Ghond és Fagyar agyarai még mindig Szkrí földjét gyötörték, árnyékuk pedig napról napra terjedt Oerwenden, csupán idő kérdése volt, mikor vetül újra az Igiby családra.

– Hamarosan mennünk kell – mondta Nia, és Glippfalva felé pillantott. – Ha lehullanak a levelek, védtelenek leszünk, nem igaz, Artham?

Pet ijedten ugrott egyet a neve hallatán, majd megdörzsölte a tarkóját, mielőtt válaszolt volna.

– Hideg tél jön, csupaszak a fák, a hidakat könnyű észrevenni, igen. Ineje iddulni… ideje indulni.

– A Jégrónára? – kérdezte Jennár.

– Igen – felelte Nia. – Az agyarak nem szeretik a hideget, láttuk, mennyivel lassabban mozognak télen még mifelénk is. Reméljük, a Jégrónához hasonló fagyos vidéken ritka az agyar.

Podó felmordult.

– Emlékszem, mit mondtál, de nem megvalósítható – szólt határozottan Nia.

– Mit mondott nagyapa? – kérdezte Tink.

– Az csak rám és nagyapátokra tartozik.

– Mit mondott? – erőltette Jennár is, és feltűnt, mennyivel felnőttesebben beszél, mint általában.

Nia Jennárra nézett, nem tudta eldönteni, feleljen-e vagy se. Annyi mindent és olyan sokáig titkolt el a gyerekei elől, hogy még mindig nehezen beszélt velük nyíltan, ezt a fiú pontosan tudta. A helyzet azonban megváltozott. Jennár már tisztában volt a származásával, azzal, hogy ki volt az apja, és ha ködösen is, de sejtette, mi forog kockán. Azt is észrevette, hogy anyja és nagyapja odafigyel a véleményére. Mivel ő volt a trón védelmezője – vagy legalábbis már tudta, hogy ő a trón védelmezője –, máshogy néztek rá.

– Hát… – kezdte Nia, de fogalma sem volt, mennyit mondhat, ezért Podó eldöntötte helyette a kérdést:

– Azt mondtam, nem elég, ha eljutunk a Jégrónára, aztán meghúzzuk magunkat, mint egy falka hupás túrvarangy, és várjuk, hogy történjen valami. Ha Oszkárnak igaza van, és tényleg lakik ott egy egész kolónia, akik nem örülnek a nyakukra hágó agyar csizmáknak, és ha tényleg harcolni akarnak, akkor nélkülünk is felköthetik a gatyát, és kifüstölhetik az agyarakat, hogy perzselt farokkal fussanak Fagyarig. Azt javasoltam hát, hogy az ékkövek inkább fogjanak egy hajót, és menjenek haza. – Nia felé fordult. – Gondolj bele, lányom! Hajóra szálltok, átszelitek a Sötétség tengerét, megérkeztek Annierába…

– Hogyhogy „megérkeztek”?

– Nem számít – legyintett Podó. – Nia, hiszen hazatérhetnél! Gondolj bele!

– Nem vár ott ránk semmi – felelte Nia.

– Rendben! Hagyjuk Annierát! Mi a helyzet a Völggyel? Tíz éve nem láttad a Smaragdvölgyet, ki tudja, az agyarak talán azóta se jártak arra! Lehet, hogy anyád családja még mindig ott él. Biztosan azt hiszik, velünk együtt odavesztél.

Nia behunyta a szemét, és nagy levegőt vett. Pet és a gyerekek a padlót bámulták. Jennárnak addig a percig eszébe sem jutott, hogy távoli rokonai élhetnek a tengerentúli Smaragdvölgy hegyei közt.

Ő is egyetértett anyjával, hogy bolondság ilyen útra vállalkozni. Arra készültek, hogy kicselezik a torrvárosi agyarakat, majd észak felé fordulva átkelnek a Sziklahegyeken a Jégrónára, most meg Podó arról beszél, hogy szeljék át az óceánt? Jennár nem szokott hozzá, hogy ilyen léptékben gondolkodjon a világról.

Nia kinyitotta a szemét, és megszólalt:

– Apa, egyelőre nincs más dolgunk, mint utat találni észak felé. Nem kell átkelnünk a tengeren. Nem kell visszatérnünk Annierába. Nem kell a Smaragdvölgyig utaznunk. Északra kell mennünk, távol az agyaraktól. Ennyi. Ha a gyerekeket épségben elvittük a Jégrónára, majd folytatjuk a beszélgetést.

– Úgy ám, lányom, az odajutás is épp elég nehézkes lesz. – Fél szemmel Petre sandított, aki épp fejen állt a sarokban. – Gondolom, te is velünk jössz, ugye?

Petnek elakadt a lélegzete, és elterült a földön, majd talpra ugrott és tisztelgett Podónak. Léli kuncogott.

– Úgy ám, kapitány! – utánozta Pet az öreg kalóz rekedtes hangját. – Útra kész vagyok, ha a Szárnyahajak is azok. Még az utat is tudom a Jeges Rónára. Jártam arra jó régen. Nem sok a látnivaló, csak a jég meg a róna meg a jég, ami fehér, ami vakít, ami fagy. Nagyon fagyos arra. Jeges. – Pet boldogan szusszantott, és összecsapta zoknis kezét. – Jól van! Útra fel!

Felcsapta a padlóba vágott ajtót, és leugrott a nyíláson, mielőtt Podó vagy az Igibyk megállíthatták volna. A gyerekek a csapóajtóhoz siettek, és még látták, ahogy lecsusszan a kötéllétrán, majd elmasírozik észak felé. Bogyó a fa roppant gyökerei között kialakított hálóhelyéről figyelte, amint Pet eltűnik az erdőben. Csak nagy, lelógó fülét mozdította, a fejét fel sem emelte mancsáról.

– Majd visszajön, ha észreveszi, hogy nem vagyunk vele – mondta mosolyogva Léli. Hosszú órákat töltött Pettel: időnként mesét olvastak, máskor Léli rázendített a hárfasípra, Pet pedig táncra perdült, és zoknis kezével kalimpált. A kislány jelenléte jótékony hatással volt Zoknikéz egészségére. Ha együtt voltak, a feszültség alábbhagyott benne, tekintete sem ugrált ide-oda, hangja is mélyebb, nyugodtabb színt öltött. Erős, kellemes tónusát hallva Jennár is könnyebben elhitte, amit anyja Hajnalszárnya P. Artham hőstetteiről mesélt még a nagy háború előtti időkből.

Léli és Pet barátsága egyetlen kellemetlen következménnyel járt: Podó féltékennyé vált. Mielőtt Pet, a Zoknikéz belépett az életükbe, Podót és Lélit különleges kapcsolat fűzte egymáshoz, egyrészt mindkettejüknek csak a fél lába volt ép, másrészt a nagyapákat és lányunokáikat ősidők óta szoros kapocs köti össze, de valószínűleg az is hozzájárult ehhez – amint azt Nia egyszer megemlítette Jennárnak –, hogy Léli nagyon hasonlított nagyanyjukra, Vendolinra.

Ahogy a gyerekek a távozó Petet figyelték, hirtelen árnyék suhant el a lombház felett, majd felhangzott egy magas, lágy hang, mintha valaki apró kalapáccsal koppantott volna egy hatalmas harangra.

– A magányos fendril2 – mondta Léli. – Holnap lesz az ősz első napja.

– Apa – szólt Nia.

– Hm? – Podó Pet után bámult mereven az ablakon keresztül.

– Azt hiszem, ideje indulnunk – mondta a lánya.

Tink és Jennár egymásra nézett és elvigyorodott. A honvágy nyomtalanul elillant belőlük. Hetek óta várakoztak, és végre eljött a kaland ideje.

2. Az Egyetlen Fogadó nyolcas szobája

Miután elrepült Pet lombháza felett, a magányos fendril árnyéka átsuhant Csúzter Jósti, az Egyetlen Fogadó (Glippfalva egyetlen fogadója) tulajdonosán. Jósti az utcán feküdt, arccal a porban, és a könnyeivel küzdött. Felesége, Aggi a fogadó ajtajában állt, és halálra rémülten, kezét a szájára szorítva, sikolyát elfojtva figyelte, ahogy egy agyar csizmás lába férje hátára nehezedik.

Ragyogó, szeles nap volt. Az utcán levelet és macskatövist kergetett a szél, és a viharvert épületek tövébe hordta. Hetekkel korábban Glippfalvát hatalmas orkán tépázta meg, amely úgy csapott le Szkríre, mintha az Alkotó csizmájának világvégét jelző sarka taposta volna a földet. Ferínia virágboltjának letépte a tetejét, és az eső elárasztotta a házat. Volt olyan épület, amelyet a földdel tett egyenlővé, Glippfalva egy-egy szegletéből csak romok maradtak. Mások – például az Egyetlen Fogadó, a Könyvbújda vagy a fogda – túlélték, szomorúan emlékeztetve a szirteken gubbasztó falu csendes, békés, letűnt napjaira.

Jósti eltorzult arccal préselte ki magából a választ:

– Nem, uram, egyiküket sem láttam, esküszöm!

Az agyar a lándzsa végével lesújtott Jósti fejére. Reccsent a koponya, de az öreg eszméleténél maradt. Aggi száján önkéntelenül is kicsúszott egy sikoly, mire az agyar odakapta a fejét, és hidegen végigmérte. Jósti érezte, ahogy az agyar hűvös, nyirkos farka végigcsúszik a hátán, amikor átlépi őt, és felsétál a fogadó bejáratához. Aggi felsikoltott. Az agyar bevágta a lengőajtót, és nyakon ragadta az asszonyt.

– Akkor te, bűzös assszony! – morogta az agyar, és öklendezve befogta tömpe orrát.3 – Nézz csak az öreg Hikk szemébe, és áruld el, láttad-e az Igibyket, hallottál-e felőlük vagy afelől a komisssz könyvesboltos, Retep Ossszkár felől!

Aggi elsápadt és reszketett, nem tudott megszólalni, sem levenni tekintetét a bestia szájából kiugró hosszú, méregtől csepegő agyarakról.

– Azt az asszonyt hiába kérdezed, Hikk – kiáltott oda az utcáról egy agyar, aki vidáman figyelte a jelenetet. – Nézd meg, mi lesz, ha megharapod!

– Úgy ám! – szólt egy másik. – Hisz arra van a genyó a fogadban, nem?

Csúzter Jósti nagy nehezen feltérdelt és összekulcsolta a kezét.

– Kérem, uraim, ne bántsák az én drága Aggimat! Nem tud semmit, ahogy én sem, esküszöm! – Jósti igyekezett nyugodtan beszélni, de mindhiába, a felesége sápadt arcához közelítő agyarfog láttán megremegett a hangja. – Kérem!

Fagyar agyarai nagy élvezettel figyelték Jósti és Aggi gyötrődését, és kórusban biztatták Hikket, hogy harapja meg az asszonyt. Hikk elvigyorodott, és kitátotta a száját. Agyarai megnyúltak, és vékony méregsugár fröccsent ki belőlük, amely sistergő, sziszegő nyomot égetett Aggi ingére. A nő szeme fennakadt, szemhéja megremegett, és Jósti azért fohászkodott, hogy felesége ne legyen magánál, amikor az agyar beleharap. Aggi ernyedten omlott a bestia karjába.

Elnyújtott füttyszó harsant az Egyetlen Fogadóból. Jósti fejében homályosan összeállt, hogy a konyhából, a tűzhely felől jön a hang, a teáskanna fütyül.

Aggi szeme megrebbent.

– Kész a tea – motyogta, mire Jósti egy hirtelen ötlettől vezérelve talpra ugrott.

– Várjanak! – kiáltotta.

– Mi az? – bökte oda Hikk. – Csak nem essszedbe jutott hirtelen, hol rejtőznek az Igibyk?

– Nem, uram, de az én drága Aggim nélkül ki készít maguknak fikakását? Egész Szkríben nincs olyan, aki Csúzter Agginál jobbat főzne. És szúnyogbélest? Vagy mi a helyzet a körömnyesedékkel szórt garatnyálkával?4

Hikk habozott. A többi agyar nem cukkolta tovább, hanem fejüket oldalra biccentették, mint akik új megvilágításban látják Jóstit és Aggit. A teáskanna fütyülésétől eltekintve néma csend honolt. Jósti kötényébe törölte a kezét, és pillantása találkozott a feleségéével. Aggi – férje tekintetéből erőt merítve – megszólalt:

– A… a rakott patkányorrot rémesen jól készítem, uram.

– Na jó – mondta Hikk, és eleresztette Aggit, aki rögtön összerogyott.

Jósti odarohant hozzá, és csókot nyomott a homlokára.

– Fúj! – nyögte az agyar. – Ha nem kapok egy tál rakott patkányorrot, mire lemegy a nap, befejezem, amit elkezdtem. – Az agyarak egyetértően sziszegtek, vicsorogtak, heherésztek. – Ha bármit megtudtok Retepről vagy az Igibykről, mégsem áruljátok el Hikknek, akkor ne is próbáljátok a főztötökkel menteni a bűzös bőrötöket!

Jósti és Aggi sietve bement a konyhába, ahol hozzáfogtak, hogy rakott patkányorrot kotyvasszanak. Aggi a fogás nevét ott és akkor találta ki. Megkérte Jóstit, fogjon annyi rágcsálót, amennyit csak tud, hogy aztán eltávolíthassa apró, fekete orrukat.

Jósti megcsókolta, és hálát adott az Alkotónak, amiért mindketten életben maradtak.

– Hamarosan jövök, szerelmem – búcsúzott el.

Egy szék támlájára akasztotta a kötényét, majd csizmát húzott, de ahogy keze a kilincshez ért, megtorpant az ajtóban. Kilesett a hátsó udvarra néző ablakon, és egyetlen agyart sem látott.

Megfordult és lábujjhegyen felosont a konyhából induló lépcsőn a fogadó emeletére. Odafent megállt és végignézett a folyosón, amelyről egy egész sor szobaajtó nyílt.

Hallgatózott. Hallotta az utcán randalírozó agyarak távoli zaját, a vén fogadó nyikorgását odabent és a viharos szelet odakint. Halkan megindult a nyolcas szoba felé, majd óvatosan benyitott.

A helyiség berendezését egy takarosan megvetett ágy, egy komódon álló mosdótál és egy íróasztal alkotta, csupa egyszerű, de strapabíró bútor. Jósti az ablakhoz lépett, és egy pillanatra megállt. Ahogy kinézett Glippfalva romjaira, fájdalom nyilallt a szívébe. Az ablak alatt feküdt, ami Bozont Ivójából megmaradt. A kőkémény úgy állt ott, mint egy ősi, megkövült fa törzse, a földet pedig deszkák, székdarabok és összetört palackok borították.

Jósti lába alatt megnyikordult a padló. Összerezzent, odalopódzott a komódhoz, elhúzta a faltól, és feltárult mögötte egy apró átjáró. A fogadós még egyszer körbepillantott, majd bemászott, és helyére húzta a bútort.

Az átjáró egy szűk szobába nyílt, ahová egyedül egy apró tetőablakon át szüremlett be némi fény. Egy pillanattal később Jósti szeme hozzászokott a homályhoz, és meglátta az ágyon reszkető telt alakot.

– Szervusz, öreg barátom – suttogta Jósti.

A férfi megmozdult és megpróbált felülni. Méretes hasát véráztatta kötés ékesítette.

Jósti megfogta a karját.

– Fel ne ülj! El kell mennem hazulról, de előtte be akartam nézni hozzád. Kérsz egy kis vizet?

Az ágyban fekvő férfi megpróbált kopaszodó fejére simítani egy ősz tincset, kevés sikerrel.

– Teljesen… kiszikkadtam – felelte –, ha szabad kissé… átfogalmaznom… Lala di Csikacsellicselli… bölcs szavait.

– Ha te mondod, barátom – jegyezte meg mosolyogva Jósti, és töltött egy pohár vizet az ágy mellett álló kancsóból, majd Nos Retep Oszkár szájához emelte. – Később feljövök, hogy kicseréljem a kötést. Segíthetek még valamiben?

Oszkár belekortyolt a vízbe, de arca eltorzult a fájdalomtól.

– Igazán örülnék még néhány könyvnek, ha nem túl nagy kérés.

Jósti a szoba sarkaiban tornyosuló könyvkupacokra pillantott.

– Megteszem, amit tudok – válaszolta. – Pihenj! Este jövök. Örülök, hogy végre tudsz beszélni, Oszkár.

– Én is – zihálta a könyvesboltos –, mert tudod, Jósti, sok mindent el kell mondanom. Zúzáb… vigyázz… – Rátört a köhögés, ezért nem folytathatta.

– Nyugalom! Lesz időnk arra, hogy később mindenről beszámolj. – Hamarosan el kell mondania Oszkárnak, hogy kis barátja, Zúzáb eltűnt, valószínűleg az agyarak ölték meg. Nem akarta további gyásszal terhelni az öreget.

Oszkár hátradőlt és rögtön elaludt. Bár még mindig rosszul nézett ki, az elmúlt hetekben sokat javult ahhoz képest, amilyen állapotban Jósti a Könyvbújda padlóját borító vértócsában rátalált. Amikor a vihar lecsapott, Jósti és Aggi szinte egész délután azon igyekeztek, hogy észrevétlenül bejuttassák a fogadóba. A vihar előtti este óta nem érkezett agyar utánpótlás, vagyis azóta, hogy Podó és az Igiby család a Nyárfalevél-udvarházba menekült az őket üldöző több száz gyíkember elől. Jósti máig nem tudta, mi lett az agyarakkal, de úgy tűnt, valaki vagy valami mind egy szálig megölte őket.

Amikor Csúzterék a csata utáni reggel előbújtak rejtekhelyükről, úgy érezték, eljött Oerwend világának vége. Sötét felhő gomolygott a kihalt falu felett, az utcát por, csont és fegyver borította, ennyi maradt a megszámolhatatlanul sok agyarból. Hamarosan Bozont is kidugta orrát az ivóból, mire a Csúzter házaspár megkönnyebbülten felsóhajtott. Évtizedek óta szomszédok voltak, és egyedül ők döntöttek úgy Glippfalva lakói közül, hogy nem menekülnek Torrvárosba vagy Kotordra azon az éjjelen, amikor az Igiby család kiverekedte magát a Fekete Fogatból.

Aztán egyetlen megmaradt barátjukat is elragadták tőlük.

Egyik este egy agyarcsapat robogott át Glippfalván észak felé a Lamendron-erődből. Csúzterék az Egyetlen Fogadó emeleti ablakából figyelték, hogy Bozont egy talicska tűzifával tart hazafelé, és tehetetlenül nézték, ahogy az agyarak észreveszik, fellökik, majd az egyik gyík Bozont lábába mélyeszti agyarát.

Az agyarak amilyen gyorsan jöttek, olyan gyorsan távoztak, de mire Jósti és Aggi lélekszakadva odaért, ahol Bozont feküdt, már csak a holttestét találták. Sírva temették el barátjukat a Dűlő dűlő déli végében lévő glippfalvi temetőben. Jósti előkaparta a Bozont Ivója táblát a romok alól, amely a néven kívül egy pipázó kutyát ábrázolt, és a férfi sírjára helyezte fejfaként, miután legszebb betűivel ráfaragta, hogy „Bandibund Bozont, példás szomszéd és barát”.

Most pedig az agyarak ismét megjelentek, és Retep, Pöffös Podó és az Igiby család hollétéről faggatóztak. Jósti nem értette az okát. Oszkár sokat motyogott álmában a Jégrónáról és Anniera ékköveiről – jelentsen ez bármit is –, de Csúzter Jósti nem volt több, mint az Egyetlen Fogadó tulajdonosa. Semmit sem tudott az effélékről, de nem is akart, csak arra vágyott, hogy Oszkár felépüljön, és valamiképpen minden visszatérjen a régi kerékvágásba, amikor még egyetlen agyar sem tapodta Szkrí földjét.

Az agyarak Oszkárt keresték, ezért Csúzter Jósti tudta, mit kell tennie: el kell bújtatnia a könyvesboltost. Ha az öreg sebe begyógyul, majd kitalálja, mi legyen a következő lépés. Addig is jó lesz, ha vigyáz. Hikk agyar kapcsán is kiderült, hogy nem csupán Oszkár élete forog veszélyben, hanem az övé és a drága Aggié is. Gondolni sem szeretett arra, hogy bármi baja eshet a feleségének.

Jósti búcsúzóul megpaskolta Oszkár lábát, aki egy mordulással felelt. A fogadós egy hosszú pillanatig fülelt a komód mögött, majd félretolta, és előbújt mögüle. Visszacsúsztatta a helyére, aztán földbe gyökerezett a lába.

Mi ez a hang? Valaki van az ablakban? Jóstit egész testében kiverte a veríték, kavarogtak a gondolatai. Amilyen természetesen csak tellett tőle, előhúzott mellényzsebéből egy kendőt, és leporolta a komód tetejét. Magában dudorászva odalépett az íróasztalhoz, és megkockáztatott egy pillantást az ablakra. Valaki visszanézett rá kintről.

Foltokból varrott inget viselő, apró, finom vonású figura kuporgott odakint a nyolcas szoba ablakának párkányán. Metszően hideg pillantásától Jósti ledermedt, mozdulni sem tudott.

– Zúzáb! – mondta hangosan. Örült ugyan, de össze is zavarodott, amikor meglátta. Oszkár biztos boldog lesz, ha megtudja, hogy a barátja életben van.

Odaintett a bércfutónak, aki viszonzásul bólintott. Az apró lény bizonyára aggódik egykori gazdája miatt, és sokat segíthet Jóstinak és Agginak Oszkár gondozásában. Jósti visszadugta zsebébe a kendőt, és felhúzta az ablakot.

– Üdvözöllek, Zúzáb! – A bércfutó bekúszott az ablakon, mint egy pók. – De jó végre ismerős arcot látni Glippfalván!

– Jó napot, Csúzter úr! – köszönt Zúzáb vékonyka, törékeny hangon, amely valahol félúton volt a gyermeki és a felnőtt között.

Jósti megpaskolta Zúzáb fejét, de nem látta, milyen undorral fogadja ezt az apró lény.

– Biztos Oszkár miatt jöttél, nem igaz? – mosolygott Zúzábra Jósti. Örült, hogy örömhírrel szolgálhat.

Zúzáb nagyot nézett, bár alig észrevehetően, majd bólintott.

– Igen, Csúzter úr, nagyon aggódom az… egészségéért.

– Nos… – kezdte Jósti, aztán eszébe jutott, mit mondott Oszkár alig néhány perccel korábban: „Zúzáb… vigyázz…”

Jósti addig a pillanatig azt hitte, Oszkár azt akarja kérni tőle, hogy vigyázzon a kis barátjára, de most elbizonytalanodott. Volt valami vészjósló abban, ahogy a bércfutó méregette őt.

– Oszkár… – kezdte, aztán elakadt a szava.

Zúzáb tett felé egy lépést.

– Nos, nem tudom, merre lehet. Utoljára egy nappal azelőtt láttam, hogy Glippfalván kitört a káosz. És te? – Jósti megköszörülte a torkát, elővette a zsebkendőt, és úgy tett, mint akinek sok a dolga: leporolta a többi bútort, megigazította a lepedőt, felverte a párnát, és közben végig arra gondolt, a fal túlsó oldalán ott fekszik Oszkár. Azért imádkozott, hogy az öreg fel ne ébredjen vagy el ne kezdjen horkolni.

Jósti kinyitotta a szobaajtót, és a küszöbön megállt.

– Nem jössz velem? Még tizenkét szobát kell leporolnom, elképesztően izgalmas munka, nekem elhiheted. Ha nem, bátran távozz, amerre bejöttél!

Zúzáb némán figyelte, mint az ugrani készülő macska. Jósti egy örökkévalóságnak érezte, amíg ott álltak ketten a nyolcas szobában, aztán a bércfutó még egyszer körbenézett, meghajolt és felszökkent a párkányra.

– Viszontlátásra, Csúzter úr! – mondta, majd lebbent is a foltinge, és távozott.

Jósti remegő lábbal odalépett az ablakhoz, hogy bezárja. Hirtelen hangosan recsegő szellentés törte meg a csendet Oszkár titkos szobája felől.

Zúzáb feje felbukkant az ablakban.

– Elnézést – vonta meg a vállát Jósti.

A bércfutó összehúzta a szemét, elfintorodott és el is tűnt.

Kiadja a Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon/fax: (1) 466 9896, (1) 386 0865

E-mail: harmat@harmat.hu

Honlap: www.harmat.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Felelős szerkesztő: Győri Anna

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Borítóterv: Müller Péter

Tervezőszerkesztő: Boltos Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya SC – SIL Open Font License

Dancing Script – SIL Open Font License

Indie Flower – SIL Open Font License

Marcellus – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Zeyada – SIL Open Font License

A sorozat előző kötete:

WWW.HARMAT.HU

A Harmat Kiadó gondozásában megjelent:

C. S. Lewis: Narnia krónikái

Narnia birodalmának titokzatos történetét hét részben meséli el a világhírű szerző, C. S. Lewis, ám a kötetek külön-külön is remekművek. A sorozat a jó és a rossz örök háborúját mutatja be: olykor a csatamezőn, nyílt küzdelemben csap össze a fény az árnnyal, máskor a szív rejtett zugaiban.

Narnia az az ország, amelyre egy boszorkány örök telet bocsát, ahol több beszélő állat él, mint ember, és a csatákat kentaurok, faunok és óriások vívják. Itt olyan utakon járhatunk, amelyek a világ végére vagy a föld alá vezetnek bennünket, megtudhatjuk, mi az árulás és mi a hőstett, továbbá mit jelent megnyerni vagy épp elveszíteni egy barátot. Kalandos utazás ez a fantázia birodalmában, ugyanakkor a legmélyebb valóságban.

A Narnia krónikái lenyűgöző története olvasók millióit ejtette rabul az elmúlt ötven évben, és mára a klasszikusok közé emelkedett. Három kötetből (Az oroszlán, a boszorkány és a ruhásszekrény; Caspian herceg; A Hajnalvándor útja) nagy sikerű mozifilm is készült.