Markó Árpád

Kossuth Lajos
hadtudományi munkálatai
törökországi emigrációja alatt
(1850–1851)

Sorozatszerkesztő

Padányi József

A Pro Militum Artibus sorozatban eddig megjelent művek:

Tokaji Zsolt – P. Szabó Sándor (szerk.):
A kínai hadtudomány klasszikusai
(Budapest, Dialóg Campus, 2018)

Raimondo Montecuccoli:
A magyarországi török háborúkról
(Budapest, Dialóg Campus, 2019)

Perjés Géza:
Tiszt – Képzés
(Budapest, Ludovika Egyetemi Kiadó, 2020)

Csoma Mózes:
Rákosi Mátyás Kórház, Észak-Korea
(Budapest, Ludovika Egyetemi Kiadó, 2021)

Süli Attila (szerk.):
Jakkó László huszárkapitány hadtudományi munkái
(Budapest, Ludovika Egyetemi Kiadó, 2021)

Hausner Gábor (szerk.):
Hadik András válogatott hadügyi írásai
(Budapest, Ludovika Egyetemi Kiadó, 2021)

Markó Árpád

Kossuth Lajos

hadtudományi munkálatai

törökországi
emigrációja alatt
(1850–1851)

Budapest, 2022

Markó Árpád hagyatékából
sajtó alá rendezte, jegyzetelte és az előszót írta
Süli Attila

Szakmai lektor
Hausner Gábor

A bevezető tanulmányt írta
Hermann Róbert

A borítón lévő grafika Markó Árpád
időskori fényképe alapján készült
(Markó András tulajdona)

Sajtó alá rendezés © Süli Attila, 2022

© A kiadó, 2022

Minden jog védve.

Tartalom

Előszó

Kísérlet az önálló magyar hadtudomány megteremtésére (1790–1867)

KOSSUTH LAJOS HADTUDOMÁNYI MUNKÁLATAI
TÖRÖKORSZÁGI EMIGRÁCIÓJA ALATT (1850–1851)

Előszó

I. Világostól Kiutahiáig

II. Kossuth Kiutahiában

III. Kossuth könyvtárának katonai könyvgyűjteménye

IV. Kossuth katonai írásai

V. Kossuth hadvezéri felkészültsége

Okmánytár

MELLÉKLET: ADALÉKOK A MAGYAR KATONAI NYELV FEJLŐDÉSTÖRTÉNETÉHEZ

Zrínyi Miklóstól II. Rákóczi Ferencig

II. Rákóczi Ferenc korszaka

A XVIII. század magyar katonai nyelve

A francia forradalom és a napóleoni háborúk időszakának magyar katonai nyelve

A magyar katonai nyelv körüli fáradozások a reformkorban – A Tudós Társaság katona tagjainak munkássága

Az 1848/49. évek szabadságharcának katonai nyelve és szabályzatai

A magyar katonai nyelv állapota a szabadságharc után az első világháborúig

Felhasznált irodalom 289

Személynévmutató 307

Helynévmutató 317

I. kép. Kossuth Lajos 1862-ben

Forrás: Hermann Róbert magángyűjteménye

Előszó

Markó Árpád (1885–1966) nyugállományú ezredes, a két világháború közötti időszakban a magyar hadtörténetírás egyik jeles képviselője és megújítója, hadtudósi pályafutása végén, az 1960-as években készítette el értekezését Kossuth Lajos hadtudományi munkásságáról. A Magyar Tudományos Akadémia levelező tagságától 1949-ben politikai okokból megfosztott Markó ezzel a munkával szerezte meg ismét (!) akadémiai doktori címét.

Markó maga beszélte el a munka megszületésének körülményeit az Életem a történettudomány szolgálatában című memoárjában:

„Gyakran kérdezik tőlem, hogy milyen terveim vannak még, milyen történelmi témák feldolgozásával fogok még foglalkozni. A felelet könnyű. Éppen e napokban, amikor ezeket a sorokat írtam, bukkantam egy olyan levéltári adatgyűjteményre, amely rendkívüli érdekességénél fogva érdemes a feldolgozásra és nyilvánosságra hozatalra. A katonai nyelvtörténet 1848-as fejezetén dolgozva találtam a források egyikében egy rövid utalást arra, hogy Kossuth Lajos emigrációja alatt magyar katonai szabályzatok tervezgetésével és szerkesztésével foglalkozott, s hogy ezek az írások turini hagyatékában, ma az Országos Levéltár birtokában vannak. Csakugyan megtaláltam ezt az anyagot, amely Kossuthnak nem kevesebb, mint 25-26 sajátkezű katonai szabályzattervezetét tartalmazza, de ezeken túl igen sok hadseregszervezési kérdéssel és a magasabb hadászat problémáival is foglalkozik.

Ugyanitt vannak, ebben a gyűjteményben, német nyelvű hadtudományi munkák és szabályzatok, amiket ő valószínűleg tanulmányozott. Mivel ennek a nagy értékű anyagnak lényeges részét nem lehetett a katonai nyelvtörténetem következő fejezetébe beilleszteni, mert ezek a Kossuth-fogalmazványok már nem csak nyelvtörténeti értéküknél fogva fontosak, elhatároztam, hogy azoknak csak a nyelvtörténeti értekezésbe beilleszthető adatait fogom ott közölni, és összeállítok egy külön tanulmányt Kossuth hadtudományi és hadseregszervezési munkásságáról emigrációja alatt. Ezzel eddig egy Kossuth életével foglalkozó munka sem törődött. Katonaírók nem foglalkoztak Kossuth életével az emigráció éveiből, a polgári történetírókat pedig ez a voltaképp légüres térben mozgó munkássága nem érdekelte.” [1]

Markó tehát Kossuth hadtudományi írásaira az 1950-es évek végén, az 1960-as évek elején készült Adalékok a magyar katonai nyelv fejlődéstörténetéhez című nyelvtörténeti tanulmánysorozata összeállítása közben bukkant. A hadtudós Kossuth eladdig ismeretlen képét felrajzoló kismonográfia, amely a kézirat végére írt bejegyzése szerint 1964. május 22-én készült el, páratlan tudományos életpályája végső állomása volt, olyannyira, hogy a sikeres védésről szóló beszámoló már csak a halála után jelent meg a Századok című folyóirat 1967. évi 101. évfolyamának hasábjain.[2] A disszertáció – feltehetően épp a szerző elhunyta miatt – kiadatlan maradt napjainkig, jóllehet egy-egy példánya a Magyar Tudományos Akadémia Kézirattárában és a Hadtörténelmi Levéltár Personalia gyűjteményében is megtalálható,[3] és tudományos újrafelfedezése is megtörtént az 1990-es években Ács Tibor jóvoltából.[4]

Kötetünkben Markó disszertációját eredeti formájában, eredeti mellékleteivel együtt adjuk közre, melléhelyezve a Hadtörténelmi Közlemények című folyóiratban 1958–1961 között hét folytatásban (hat fejezetre tagolva) megjelent nyelvtörténeti tanulmánysorozat egésszé fűzött szövegét,[5] amelyből kinőtt, s amellyel szervesen összefügg. A magyar katonai nyelvvel való foglalkozás gondolatát még az 1930-as években Tolnai Gábor professzor ültette el Markóban, amikor egy, a Történelmi Társulat szervezte vándorgyűlést követő közös vacsorán azzal fordult hozzá: „Nagyon örülnék, ha kezedbe vennéd Gyalókay [Jenő] és Pilch [Jenő] barátainkkal együtt a szörnyen magyartalan mai honvéd nyelv megtisztításának ügyét. Hálás feladat lenne magyar nyelvünkből végre kiirtanotok a szörnyű honvéd kifejezéseket, hogy a most már független magyar hadsereg nyelvében is valóban tiszta magyar lehessen.” [6] Elbeszélése szerint ekkor határozta el, hogy megindítja a küzdelmet a magyar katonai nyelv tisztaságáért. Markónak a magyar katonai nyelv tisztítása érdekében folytatott fáradozása, saját bevallása szerint, meddő maradt, és csak kis részleteredményeket tudott elérni, ám a Hadtörténelmi Közleményekben közzétett tanulmánysorozata azóta sem veszített időszerűségéből, hiszen – amint Hermann Róbert alábbi tanulmánya is mutatja – a magyar katonai nyelv fejlődéstörténetéről átfogó szintézis azóta sem született.

Kötetünk tehát a Pro Militum Artibus sorozat célkitűzésének megfelelve, az eddig megjelent kötetek teremtette hagyományokat folytatva, ismét egy kiadatlan és egy már-már elfeledett klasszikus hadtudományi munkát bocsát közre. Emellett azt se feledjék a Tisztelt Olvasók, hogy a Nemzeti Közszolgálati Egyetem Hadtudományi és Honvédtisztképző Kar jogelőd intézményei közül több is Kossuth Lajos nevét viselte – Markó művének olvastán láthatják: nem alaptalanul.

* * *

A közléshez a Magyar Tudományos Akadémia számára leadott, gépelt példányt vettük alapul (Hermann Róbert tulajdona). Ezt egészítettük ki a Markó Árpád hagyatékában lévő piszkozati példánnyal (Hadtörténelmi Levéltár, Budapest. Tanulmányok és visszaemlékezések gyűjteménye. 403, d, 3599. Kossuth Lajos hadtudományi munkálatai törökországi emigrációja alatt 1850–1851. Doktori értekezés 1961, Doktori értekezés tézisei 1963).[7]

Kísérlet
az önálló magyar hadtudomány
megteremtésére (1790–1867)[8]

A magyar történetírás mindig kiemelten foglalkozott a magyar polgári nemzet kialakulásának korszakával, az 1790–1867 közötti nyolc évtized történetével. Ezen belül voltak olyan csomópontok, mint az 1790-es években a nemzeti ébredés kora, az 1825–1848 közötti reformkor, az 1848–1849. évi forradalom és szabadságharc, az 1867. évi kiegyezés, amelyeknek kitüntetett figyelem jutott; s voltak olyan korszakok, amelyeknek kevesebb. Általában nagyobb tér jutott a politikai küzdelmek, majd 1848–1849 esetében a háború tárgyalásának, mint a társadalmi mozgások vagy a gazdasági átalakulás bemutatásának. Az eszmék, elméletek és a tudományok történetével rengeteg kutató foglalkozott, ugyanakkor ezen a területen is voltak kevésbé kutatott és rendszeresen mindmáig fel nem dolgozott témák – amiként a hadtudományi gondolkodás története is ilyen.[9]

Markó Árpád úttörő szerepet játszott a hadtudomány története elhanyagolt korszakainak, alkotóinak feltárásában, s ez is indokolja, hogy több mint öt és fél évtizeddel a megírása után végre nyomtatásban is megjelenjen a Kossuth hadtudományi munkásságát feldolgozó kandidátusi értekezése; illetve hogy végre összegyűjtve is hozzáférhető legyen a magyar katonai nyelv fejlődéstörténetéről írott, általa szerényen csak adalékokként aposztrofált tanulmánysorozata.

Az alábbiakban azt a folyamatot tekintem át, ahogy Magyarországon megindult a modern hadtudományi gondolkodás, illetve kifejlődött az önálló magyar katonai szaknyelv. Az áttekintést az elmúlt évtizedek számos kutatási eredménye indokolja. Következtetéseim részint megerősítik Markó Árpád állításait, részint árnyalják azokat.

Az önálló magyarországi, azon belül magyar nyelvű hadtudományi gondolkodás kezdetét nagyjából az 1650–1711 közötti hat évtizedre tehetjük. E korszak elején születnek meg Zrínyi Miklós elméleti munkái, a korszak végén pedig II. Rákóczi Ferenc önálló hadseregszervezési kísérlete során a gyakorlatba is megpróbálja átültetni ezeket az elveket. A 18. századi magyar hadtudományi irodalom zömében nem magyar nyelvű, s még csak nem is Magyarországon jelenik meg. A kéziratos értekezések vagy szabályzatok többnyire idegen nyelvű munkák fordítása és átdolgozása révén születnek.[10]

Az önálló magyar hadtudománynak nemigen voltak meg a politikai és társadalmi feltételei sem. Az oszmánok kiűzése és a Rákóczi-szabadságharc veresége után Magyarország korlátozott önállóságú államként a Habsburgok birodalmának része lett. Az országnak nem volt saját hadserege: a kiállított alakulatok a császári, majd a császári-királyi hadsereg részét képezték. Ennek vezényleti nyelve a német volt. 1790–1791-ben voltak ugyan törekvések a magyar vezényleti nyelv bevezetésére, de ezeket a birodalmi vezetés elutasította.[11] A francia forradalom és a Napóleon elleni háborúk időszakában pedig ezek a törekvések is elhallgattak.

A hadügy irányítása uralkodói felségjog volt, amelybe a magyar rendek nem szólhattak bele. A magyar országgyűlésnek csak korlátozott befolyása volt a hadügyekre. A több-kevesebb rendszerességgel tartott országgyűlések csak azáltal voltak képesek befolyásolni a birodalom politikáját, hogy mekkora újonclétszámot szavaztak meg a hadsereg kiegészítésére, illetve mekkora hadiadót annak ellátására. Háború vagy háborús veszély esetén ez is jelentett némi alkupozíciót, de a rendek az alkudozások során inkább politikai, mint hadügyi jellegű engedmények elérésére törekedtek. Így érték el 1840-ben azt, hogy a megfelelő újonclétszám megajánlásáért cserébe az uralkodó szabadon bocsássa az 1837–1839-ben politikai perekben elítélt politikusokat.[12] A magyar politikai és szellemi elitben voltak törekvések arra, hogy megteremtsék (akár a cs. kir. hadsereg mellett) a magyar haderőt, de ezek jobbára elméleti síkon maradtak, s az országgyűléseken ez az igény csak áttételesen jelentkezett.[13]

Háború esetén a cs. kir. hadseregnek volt egy teljes egészében magyar alkotóeleme, a nemesi felkelés. Ilyenkor a megyék önálló bandériumokat szerveztek. A magyar törvények értelmében az ország védelmére valamennyi nemes személyesen tartozott háborúba menni. (Támadó háborúba nem!) A hon védelméért cserébe a nemesség adómentes volt: ahogy akkoriban mondták, nem a pénzével, hanem a vérével adózott. Miután a nemesek többsége békeidőben nem kapott katonai kiképzést, ennek a szervezetnek a katonai használhatósága igencsak csekély volt. Ez bebizonyosodott 1809-ben, amikor az Eugène Beauharnais csapatai ellen vívott győri ütközetben a nemesi felkelők jelentős része hanyatt-homlok futott hazáig.[14] Ugyanakkor jellemző tény, hogy amikor Kisfaludy Sándor, József nádor segédtisztje igen alapos elemzést írt e hadjáratról, s a nemesi felkelés kudarcának okai között az osztrák hadvezetés gyatraságát is megemlítette, kéziratát elsüllyesztették a levéltár mélyére, s megjelenését megakadályozták.[15]

Noha az önálló magyar katonai akadémia létrehozásáról 1808-ban törvény született, az akadémia megépítéséről csak 1827-ben fogadtak el törvényt. Az épület 1836-ra elkészült, ám ezt követően újabb vita kezdődött. A kormányzat az eredeti, 1808. évi tanrenddel kívánta beindítani az intézményt, a magyar liberális ellenzék viszont modern, nemzeti szellemű katonai oktatást szeretett volna. Erről az ezt követő országgyűléseken sem jutottak megállapodásra.[16]

A magyar nyelvű tudományosság kialakulása a 18. század végén kezdődött meg, majd az 1825–1848 közötti reformkorban vett komoly lendületet. A latin, német és francia eredetű szavakkal teli irodalmi és tudományos nyelvezet magyarrá tétele s az új kifejezések elterjedése és közkeletűvé válása évtizedeket vett igénybe. Ezt a célt szolgálta – spontán, társadalmi mozgalom formájában – a Kazinczy Ferenc által megindított nyelvújító mozgalom, majd – immáron intézményi keretek között – a Széchenyi István gróf által alapított Magyar Tudós Társaság (Magyar Tudományos Akadémia) működése. (Az alapító korábban maga is katonáskodott a Napóleon elleni háborúkban.)[17] A Társaság alapszabálya a hadtudományt a matematikai tudományok körébe utalta, s a IV., Matematikai Osztályon belül 1845-ben alakult meg a Hadtudományi Alosztály.

Az elméleti hadtudomány művelésének színteréül szolgálhatott volna a sajtó és a könyvkiadás is. Magyarországon azonban – noha törvényileg szabályozva nem, a valóságban annál inkább – működött a cenzúra intézménye. Az 1848-ig terjedő időszakban katonai szaksajtó nem jött létre, az erre irányuló próbálkozásokat a birodalmi kormányzat nem engedélyezte. A hírlapok (például a Hadi s más Nevezetes Történetek) a francia háborúk időszakában ugyan tucatnyi haditudósítást közöltek, de elemző jellegű írások megjelentetésére nem vállalkoztak. A tudományos folyóiratok (például a Tudományos Gyűjtemény) hasábjain jelentek meg ugyan hadtudományi-hadtörténeti értekezések, de ezek többsége idegen nyelvű tanulmányok magyar fordítása vagy átdolgozása volt.

Jellemző tény, hogy az 1830–1840-es években a cenzúra megakadályozta az Akadémián elhangzott hadtudományi jellegű székfoglaló vagy egyéb előadások kinyomtatását is. (Így járt az 1848–1849-es szabadságharc hadügyminisztere, Mészáros Lázár is, A katonaságról szóló székfoglalójával.)[18] S az is jellemző, hogy az első olyan hadtudományi munka, amelyet az Akadémia meg akart jelentetni, Károly főherceg Die Grundsätze der Strategie erläutert durch die Darstellung des Feldzuges von 1796 in Deutschland (A strategia elvei az 1796-ki németországi hadjárat előadásával felvilágosítva) című művének fordítása volt; azaz egy olyan időszakban, amelyben az irodalom művelői már az eredeti alkotások létrehozását értékesebb és fontosabb munkának tartották, mint bármilyen kitűnő külföldi munkák lefordítását, a magyar hadtudomány műveléséért „felelős” Hadtudományi Alosztály kénytelen volt beérni azzal, hogy a Habsburg-birodalom legkitűnőbb hadtudósának művét magyarra átültesse.[19]

Az Akadémia – hivatásának megfelelni akarván – az 1830-as évektől dolgozott a magyar katonai szaknyelv megteremtésén. Az első ilyen jellegű gyűjtés 1834-ben a Mathematikai Műszótár „toldalékaként” (Appendix) jelent meg, de alig egy évtized múlva Kiss Károly megjelentetett egy magyar–német, német–magyar Hadi műszótárt, s ezt egészítette ki a Czetz János által kiadott Magyar Hadinyelvtan. 1848-ra tehát már létezett magyar katonai szaknyelv, azonban ennek kifejezései nemigen mentek át a köztudatba. Az ok igen egyszerű volt: a hadsereg nyelve a német volt. Miután nem létezett magyar nyelvű katonai oktatás, nem volt olyan közeg, amelyben a magyar katonai terminológia elterjedhetett volna.[20]

Valamivel vigasztalóbb a kép, ha a külföldi katonai-hadtudományi irodalom hazai recepcióját vizsgáljuk. A német nyelvű (osztrák és porosz) hadtudományi munkák gyorsan eljutottak Magyarországra is. Károly főherceg személyében a Habsburg Birodalomnak volt egy kiemelkedő „hazai” katonai teoretikusa, akinek munkáit a magyar hadtudósok már a megjelenés pillanatában olvashatták. De a jeles porosz teoretikus, Carl von Clausewitz A háborúról írott, 1832-ben megjelent művét is ismerték. Raksányi Imre 1840-ben ennek alapján fejtette ki nézeteit a háborúról, a hadseregről és a hadtudományról. Ez különösen azért fontos, mert Clausewitz munkájának jelentőségét és megközelítésének újszerűségét még a kor kiváló katonai írói sem igen ismerték fel. Ha önálló hadtudományi alkotások írásában nem is, a Clausewitz-recepcióban a magyar hadtudomány kétségkívül az élen járt.[21]

A német mellett a francia hadtudományi irodalom eredményeinek átültetésére is számos kísérlet történt. Így az 1827-ben Párizsban megjelent Maximes de guerre de Napoléon című kötet Kiss Károly magyar fordításában – és Károly főherceg munkái alapján készült kommentárokkal – már 1828–1829-ben hét folyatásban megjelent a Felső Magyar-országi Minerva című folyóiratban. A már említett Raksányi Imre több munkájában is hivatkozott Antoine-Henri Jomini és Auguste Frédéric Louis Marmont marsall hadtudományi munkáira, de több más francia szerző műveit is ismerte. Kiss Károly és Raksányi is figyelemmel kísérte a német és a francia hadtudományi-hadtörténeti irodalmat, mint ezt az általuk összeállított szakbibliográfiák is bizonyítják. (Raksányi egy 1848-as művében egy ugyanabban az évben megjelent porosz munkára is hivatkozik.)[22]

Sokkal kevésbé jeleskedett a magyar hadtudomány az önálló művek alkotásában. A legújabb kutatások szerint 1790 és 1847 között összesen 118 hadtudományi munka jelent meg Magyarországon vagy magyarországi szerzőktől a Habsburg-monarchia területén. (Ebben a számban a hadtörténeti jellegű művek nem szerepelnek.)[23] Ebből összesen 53 volt magyar nyelvű munka, de közülük 41 szabályzat, törvény vagy törvénymelléklet. A fennmaradó 12 munka között van két szótár, négy fordítás, két ünnepi beszéd, s csupán négy olyan mű akad, amely önálló alkotásnak tekinthető,[24] bár ezek egyike is inkább az idegen nyelvű szakirodalom kompilációjának tűnik.[25] A maradék három mű megjelenési éve 1790 (az utolsó török háború után), 1807 s 1845 (ez utóbbi munka, Korponay János Hadi földírása második kötete már 1848 májusában látott napvilágot).[26] Újabban került elő egy magyar szerzőtől, magyar nyelven, de német földön kiadott munka, Simonyi József ezredesnek, a nevezetes Simonyi óbesternek a badeni Freiburg városában 1815-ben kiadott magyar nyelvű szabályzata.[27]

Mindennek persze nem a magyar hadtudósok lustasága volt az oka, hiszen némelyikük egyéni írói teljesítménye kimondottan imponáló volt. A hadtudomány magyar nyelvű művelésének nem volt saját orgánuma; a cenzúra nem tűrte a birodalmi hadügyet áttételesen bíráló elméleti munkákat; s nem kedvelte az önálló magyar fegyveres erő távlati megteremtésével kapcsolatos értekezéseket sem.[28] Maradt tehát a hadtudósok „vigaszága”, a hadtörténelem, azon belül az önálló magyar államiság korának, illetve egyes magyar alakulatok dicsőségének bemutatása.[29]

Összefoglalva: a reformkorban kialakultak az önálló magyar hadtudomány személyi, intézményi és nyelvi feltételei, de Magyarország alávetett helyzete miatt ezekkel nem lehetett élni. Megszületett a magyar katonai szaknyelv, de a hadseregben nem alkalmazták. Törvény született az önálló magyar tisztképzésről, megvolt hozzá az épület, de az oktatást nem engedték megindítani. Voltak a nemzetközi szakirodalmat nyomon követő magyar hadtudósok, akiknek külön alosztálya volt az akadémián – csak éppen nem jelentethették meg azt, amit szerettek volna.

Ugyanakkor az is figyelemre méltó, hogy mennyire nem foglalkoztak a magyar hadtudományi irodalom 17–18. századi műveivel. Igaz, ezek jelentős része ekkor még kéziratban volt; Zrínyi Miklós hadtudományi munkáit is csak az 1850-es években fedezte fel a magyar irodalomtudomány.[30]

1848–1849-ben a magyar hadtudomány lehetőségeiben és helyzetében komoly változás következett be. Létrejött a független felelős magyar kormány, amelynek volt külön hadügyi (honvédelmi) tárcája is. Számítani lehetett arra, hogy a népképviseleti országgyűlés végre törvényt hoz az önálló magyar katonai felsőoktatási intézményről, a Ludoviceumról. Megszűnt a cenzúra, azaz az önálló magyar hadügy többé nem számított tiltott témának. Megszületett a magyar hadsereg (honvédsereg), azaz volt egy olyan szervezet, amely kimondottan igényelte a magyar katonai szaknyelvet.

A gyors változás – és a rövidesen bekövetkező háború – azonban lehetetlenné tette a korábbi előzmények átültetését a gyakorlatba. A meglévő magyar katonai szaknyelvet szinte csak a hivatali érintkezésben alkalmazták, de a honvédsereg nagy részénél a taktikai és stratégiai utasításokat, a napiparancsokat németül adták ki – miután a tisztikar nagyobb részét alkotó volt császári-királyi tisztek többsége a német katonai terminológiát (az ún. Armeedeutschot) ismerte.[31] Kivételt tudomásunk szerint egyedül a Perczel Mór vezetése alatti csapatok (Mura-menti hadtest, Középponti Mozgó Sereg, IV. hadtest, Közép-tiszai Hadsereg) képeztek;[32] illetve valószínűsíthető, hogy például az erdélyi hadsereg székelyföldi hadosztályánál is a magyar nyelvűség volt a jellemző, amin nem csodálkozhatunk, hiszen ennek parancsnoka Gál Sándor ezredes volt, aki a magyar nyelvű szabályzatok többségét írta.[33] A felső-magyarországi/északi/felső-tiszai, majd I. hadtestnél az adminisztratív intézkedések nagyobbrészt magyar nyelvűek, a diszpozíciók viszont inkább német nyelvűek voltak; de például a tüzéralakulatoknál még az adminisztratív ügyeket is inkább németül intézték.[34]

Érdekes Görgei Artúr példája: 1848 augusztus–szeptemberében a szolnoki önkéntes mozgó nemzetőri tábor, majd szeptember–októberben a Csepel-sziget és a kelet-dunántúli népfelkelés parancsnokaként szinte csak magyar nyelvű intézkedéseit és leveleit ismerjük; a Lajta menti táborban október közepétől viszont egy-két napiparancs kivételével csak német nyelvű iratokat adott ki.[35] Hadsereg- és hadtestparancsnokként kiadott diszpozíciói és napiparancsai döntő mértékben német nyelvűek, de hogy képes volt a magyar katonai nyelv használatára, azt bizonyítják 1848 november–decemberében Kossuth Lajoshoz intézett saját kezű levelei. Józef Bem tábornok, az erdélyi hadsereg parancsnoka hadijelentései jelentős részét franciául írta; s akinek ezek egy részét lediktálta, nem más volt, mint a szabadságharc költője, Petőfi Sándor.[36] Ugyanakkor a fennmaradt alakulat-parancskönyvek – egy székely határőrezredi zászlóaljé, valamint (érthető módon) a német légióé kivételével – mind magyar nyelvűek, ami arra mutat, hogy a belső adminisztrációban megindult a magyar katonai szaknyelv használata.[37]

A magyar katonai akadémia megnyitására is csak 1849 januárjában került sor – s néhány nap múlva a fővárost megszálló császári hatóságok el is rendelték az intézmény bezárását.[38]

Örvendetesen megnőtt a hadtudományi könyvtermés: a forradalom és szabadságharc másfél éve alatt 63 (Korponay katonaföldrajzi művének második kötetét is ideszámítva 64) ilyen munka jelent meg (valamivel több, mint 1810–1847 között összesen).[39] Ezek között azonban összesen két (Korponayéval együtt három) hadtudományi elméleti munkát találunk, a többi szabályzat, szabályzatismertetés, ünnepi beszéd, politikai elméleti tanulmány, törvény vagy törvényszöveg-magyarázat. A két (három) munka közül az egyik egy 1848 előtt elhunyt szerző erődítéstani munkája.[40] Azaz a forradalom és szabadságharc időszakában összesen egy – egyébként folyóiratnak indult – önálló munka jelezte a magyar hadtudomány teljesítményét.

Ez utóbbi azonban – tekintetbe véve az előzményeket – igazi csúcsteljesítmény. A vállalkozás a Clausewitz-recepcióban komoly érdemeket szerzett Raksányi Imre nevéhez fűződött. A hadtudományi folyóiratnak szánt Honvédelmi Szövétnek tervét 1848. március 25-i röpiratában vázolta fel. A folyóirat feladatát abban látta, hogy mind a nagyközönség, mind a törvényhozók megismerhessék a hadtudomány alapjait. „Itt az ideje, hogy a magyar valahára katonai tudománnyal is foglalatoskodjék” – írta. Raksányi szándéka az volt, hogy a folyóirat ismerteti a korszak jelentős katonai elméleteit, a katonai teoretikusok tanításait, közkinccsé teszi a gyakorlati katonai ismereteket. A periodika azonban a magyar katonai szakírók munkásságának is teret nyitott volna, egyben az akkor szerveződő nemzetőrség „kézikönyvének”, oktatási segédletének is szánta Raksányi.

A lap – pontosabban annak „próbakötete” – 1848. július elején jelent meg. Raksányi az időközben bekövetkezett változások miatt lemondott az eredeti tematika egy részéről. A megjelent munka első részében egy tekintélyes hadtudományi értekezést olvashatunk. Ez tucatnyi külföldi szerző munkája alapján foglalta össze a legfontosabb tudnivalókat a háborúról „bölcseleti és politikai szempontbul”; a bajnok (itt: a vitéz hadvezér) tulajdonságairól; a hadi erő (azaz a katonai potenciál) alkotóelemeiről, az egyes fegyvernemek és fegyverek jellemzőiről, a hadtudomány különböző ágairól, végül három hosszabb részletet, illetve kivonatot közölt Jomini, Marmont és Belle-Isle munkáiból. Átdolgozott fordításban közreadott egy, az Österreichische Militärische Zeitschrift hasábjain 1822–1823-ban megjelent hadtudományi értekezést is. A próbakötet második részének nagyobbik felét a waterlooi csata 75 oldalnyi bemutatása alkotja (a német szakirodalom alapján), majd Mátyás király egyik, saját haderejét bemutató levelét olvashatjuk.[41]

A magyar hadtudomány képviselői – Raksányit kivéve – tehát nemigen tudtak élni a megváltozott viszonyok által teremtett lehetőségekkel. Az ok meglehetősen egyszerű volt: az országnak nem elméleti munkásságukra, sokkal inkább hadszervezői képességeikre volt szüksége. Kiss Károlyból a nemzetőrség szervezését irányító országos szervezet alelnöke lett, Mészáros Lázárból honvédelmi miniszter, Korponay Jánosból a hadügyminisztérium osztályvezetője, Szontagh Gusztávból nemzetőr őrnagy, Raksányi Imréből tüzértiszt, Czetz Jánosból a hadügyminisztérium tisztviselője, majd az erdélyi haderő egyik parancsnoka.[42]

Mindez nem jelenti azt, hogy ne születtek volna elméleti munkák. Ezek nagyobb része azonban olyan kéziratos emlékirat, amely a hadseregszervezés valamely kérdését tárgyalja. A napisajtóban is voltak kísérletek a hadiesemények tudományos igényű elemzésére, illetve a hadtudományi kérdések népszerű bemutatására. (Az 1848. őszi hadieseményeket elemző egyik cikk a Jelačić ellen vívott pákozdi csatát egyenesen az 1792. évi valmyi győzelemhez hasonlította.)[43]

S érdemes még egy tényezőt hangsúlyozni. Meglehet, a magyar katonák nem jártak a korabeli hadtudomány élén, ami az önálló művek alkotását illeti. Ugyanakkor a magyar szabadságharc honvédserege s e honvédsereg felső vezetése a korabeli technikai újítások katonai célú hasznosításában, illetve a hadtudomány gyakorlati alkalmazásában az élmezőnybe tartozott. Tudomásunk szerint Magyarországon épült a világ első katonai célú gőzhajója, a Mészáros hadigőzös.[44] Annak ellenére, hogy az országban viszonylag kevés vasútvonal volt, a magyar katonai vezetés ezeket maximálisan kihasználta hadianyag- és csapatszállításra. Amikor 1849.január elején a császári-királyi hadsereg támadása miatt ki kellett üríteni – az ebben az évben rövid időre egyesített – Budapestet, az evakuálás jelentős részét vasúton végezték. (Aztán pedig, akárcsak a modern háborúkban, több ponton is felszedték a vágányokat.) Ugyanígy nagymértékben használtak gőzhajókat is csapat- és hadianyag-mozgatásra.[45]

A magyar tüzérség rövid idő alatt olyan rutinra tett szert, hogy mind az osztrákok, mind az oroszok meg voltak arról győződve, hogy a honvédseregnek francia tüzérei vannak. Egyrészt a tábori ütegekben kettővel több (hat helyett nyolc) löveget vontak össze, mint a császári hadseregben szokás volt, másrészt az ellenséges ütegek hatályos lőtávolságán belülről, mintegy az ellenség közvetlen közeléből tüzeltek.[46] (1849 júliusában Franz Hauslab altábornagy javasolta I. Ferenc Józsefnek a nyolclöveges tábori ütegek rendszeresítését, ami 1850-ben meg is történt.)[47]

Kényszer szülte, de működő taktikai megoldás volt az, hogy – miután a magyar hadseregnek nem volt nehézlovassága – a huszárság hajtotta végre a nehézlovasság (vértesek és dragonyosok) elleni rohamokat.[48]

A hadászati tervezésnek is volt néhány olyan példája, amely akár az 1792–1815 közötti háborúkkal összehasonlítva is, szellemesnek mondható. Ilyen volt az 1849. tavaszi hadjárat, amelyben a magyar hadsereg úgy űzte ki az ország nagy részéről az ellenséget, hogy létszámban és tüzérségben kisebb erőkkel rendelkezett, s ennek ellenére minden csatában helyi erőfölényt volt képes létrehozni.[49] Hasonló volt Görgei Artúr tábornok 1849. júliusi észak-magyarországi hadjárata is. Ennek során a hadászati külső vonalon mozogva kerülte meg a négyszeres túlerőben lévő orosz fősereget. Mindenhová előttük ért oda, végül pedig többnapi járóföldre lehagyta őket.[50] De említhetnénk a lengyel Józef Bem tábornokot, aki alacsonyabb létszámú és harcértékű erőkkel 1849 nyarán két hónapon keresztül akadályozta meg az orosz–osztrák csapatokat Erdély elfoglalásában.[51]

1849 után az 1848 előttinél is rosszabbra fordult a magyar hadtudomány helyzete. Képviselői közül Mészáros és Czetz emigrációba kényszerült, Raksányi eltűnt, Kiss Károly és Korponay börtönbe került a vereség után. Ismét működött a cenzúra, az ország katonai megszállás és a haditörvények alá került.

Ismét egy paradox helyzet: a hadtudományok gyakorlati alkalmazását jelentő szabadságharc elméleti tanulságainak levonására itthon alig volt lehetőség. Ugyanakkor a dolog mégsem volt teljesen reménytelen. Egyrészt az emigráns magyar katonák emlékiratai, Klapka György, Czetz János, Prágay János és a többiek munkái iránt meglehetősen nagy érdeklődés mutatkozott külföldön, főleg német és angol nyelvterületen.[52] Sajnálattal kell azonban megállapítanunk, hogy ezekben erősen túltengett a leíró jelleg, azaz az események katonai szakmai szempontú elemzésétől eltekintettek. (Klapka utóbb Svájcban írt néhány mélyebb elemzést.)[53]

A honvédsereg volt fővezére, Görgei Artúr tábornok három nyelven (németül, olaszul, angolul) megjelent emlékiratában már elég jó taktikai és stratégiai elemzéseket olvashatunk, de ezek sem igen haladják meg a korszak átlagos hadtörténeti összefoglalóinak színvonalát.[54] Ugyanez jellemzi Mészáros Lázár hadügyminiszter, illetve a honvéd vezérkart megteremtő Vetter Antal tábornok vagy a kudarcot kudarcra halmozó Henryk Dembiński (részben mindmáig kéziratban lévő) emlékiratát.[55]

Kimondottan hadtudományi tanulmányokat folytatott, s ilyen munkákat írt a szintén emigrációba kényszerült Kossuth Lajos kormányzóelnök, a szabadságharc politikai vezetője. Kossuth úgy vélte, hogy az újabb szabadságharc esetén önmagának kellene ellátnia a magyar hadsereg fővezéri teendőit is, hiszen a vereség okát éppen az egységes katonai vezetés hiányában látta. Törökországi emigrációjában katonai elméleti órákat vett az emigráns katonák egy részétől, s az 1860-as évekig a rendelkezésére álló hadtudományi munkák alapján 19 különböző katonai elméleti jellegű, hosszabb-rövidebb munkát írt. Ezek részben a magyar szabadságharcból vett példák alapján világítják meg a stratégia és taktika egyes kérdéseit. Munkáiban az elméleti művekben nem túl gazdag magyar hadtudományi irodalom kiemelkedő, noha eredeti gondolatokban természetesen nem bővelkedő darabjait tisztelhetjük. Sőt, egy önálló szabályzatot is kidolgozott az újból felállítandó magyar honvédsereg számára.[56] (Ezek részletes értékelését lásd Markó Árpádnak a kötetben közölt értekezésében.)

Az emigrációban megjelent és megírt emlékiratokhoz hasonló mennyiség keletkezett itthon is – a bebörtönzött honvédtisztek körében. Amikor a császári-királyi vezérkar 1850–1851-ben megírta a magyarországi hadjáratok történetét, háttéranyagként az aradi várbörtönben raboskodó honvéd vezérkari tisztekkel rövid összefoglalókat írattak az egyes hadszínterek azon eseményeiről, amelyekről kevés forrásanyag maradt fenn.[57] A munka bevégeztével a honvédtisztek egy része (köztük a többször emlegetett Korponay János) saját kedvtelésére folytatta ezeknek az összefoglalóknak az írását.[58]

Ezekből nőtt ki Gaál Miklós honvédtábornok emlékirata, amely immáron elméleti igényességű (noha elméleti fejtegetéseiben néha a történtektől magát függetlenítő) elemzést adott 1848–49 magyar hadtörténetéről. A szabadságharc hadszervezését és hadviselését részint a francia forradalmi háborúkkal, részint a Napóleon elleni spanyol felkeléssel, részint az 1830–31-es lengyel szabadságharccal állította párhuzamba.[59]

A hazai hadtudományi kutatások csak az 1850-es évek elején indulhattak újra, amikor az akadémia hadtudós tagjai kiszabadultak a fogságból. A korszak viszonyai között azonban a hadtudománynak csupán egyetlen ágát, a hadtörténetírást művelhették. Ezen belül is főleg 1526 előtti témákkal foglalkoztak.[60] Az elhunyt és emigrációba kényszerült akadémiai tagok helyét csak 1858 után kezdték betölteni: két volt honvédtiszt, Hollán Ernő és Asbóth Lajos kerültek be a tagok közé. Hollán nevéhez azonban 1867-ig nem fűződik komolyabb hadtudományi mű.[61]

Asbóth A hadvezér címmel írt egy kétkötetes munkát az újabb kori hadviselés történetéről, ez azonban lényegében csupán eseménytörténeti összefoglaló, komolyabb elemzés nélkül. Asbóth az 1792–1815 közötti időszakot a katonai gondolkodás fejlődésében gyökeresen új szakasznak látja, az 1815–1859 közötti időszakot viszont átmenetinek s különösebb jellegzetességek nélkülinek tartja. Megemlítette ugyan az újabb technikai vívmányokat, de úgy vélte, ezek nincsenek komolyabb hatással a hadviselésre.[62] (Munkájának megjelenését nyilván befolyásolta, hogy 1862 óta az osztrák titkosrendőrség besúgója volt.)[63] Pászti László kutatásai szerint 1850–1867 között összesen 52 hadtudományi jellegű mű jelent meg Magyarországon vagy magyar szerzőtől külföldön, ezekből 21 magyar vagy kétnyelvű, de ezek közül összesen hat olyan, ami nem szabályzat vagy törvény- és jogszabály-magyarázat.[64]

A magyar hadtudomány helyzetének gyökeres megváltozását egy újabb politikai változás, az 1867. évi osztrák–magyar kiegyezés hozta meg. Az önálló magyar honvédség (újra)felállítása kapcsán tucatnyi elméleti röpirat és memorandum született.[65] A katonai kérdések megtárgyalását szolgálta a végre meginduló első magyar katonai szaklap, A Honvéd. A Ludovika Katonai Akadémia 1873. évi megnyitása után pedig megvalósulhatott az a hármas feltételrendszer, amely a hadtudomány magyar nyelvű művelését lehetővé tette: a magyar katonai szaknyelv, a magyar vezényleti nyelvű haderő, valamint a magyar nyelvű katonai felsőoktatás.

Hermann Róbert

KOSSUTH LAJOS
HADTUDOMÁNYI MUNKÁLATAI
TÖRÖKORSZÁGI EMIGRÁCIÓJA ALATT
(1850–1851)

Előszó

A Hadtörténelmi Közlemények 1958–1961 években kiadott számaiban folytatólagos sorozatban jelent meg egy értekezésem Adalékok a magyar katonai nyelv fejlődéstörténetéhez címen. Ennek V. fejezetében – Az 1848/49. évek szabadságharcának katonai nyelve és szabályzatai [66] – írok arról a nagy szolgálatról, amelyet Kemény G. Gábor a magyar hadtörténeti irodalomnak tett, amikor a szabadságharc 100 éves évfordulóján két cikkben számolt be ennek a kornak katonai szakirodalmáról a rövid életű, akkor kiadott Honvéd folyóiratnak több számában és egy külön könyvben.[67] Egyik közleményében pedig megemlíti röviden azt, hogy Kossuth még a szabadságharc utáni időkben is előszeretettel foglalkozott katonai szakirodalmi kérdésekkel, és törökországi emigrációja alatt írt több szakmunkát hadtudományi, szervezési és katonai gyakorlati kérdésekről. Ezek az iratok Kossuth halála után könyvtárával együtt Budapestre kerültek, s azokat ma az Országos Levéltár mint Kossuth turini hagyatékát tartalmazó gyűjteményt őrzi és tartja nyilván.

Ezekről az iratokról a magyar hadtörténetírók aligha tudtak – legalábbis ezekkel senki sem foglalkozott behatóan. Engem viszont akkor ez a kérdés éppen a magyar katonai nyelv történetének következő fejezete összeállításánál a katonai nyelvtörténet szempontjából érdekelt, mert meg voltam győződve arról, hogy Kossuth, remek írásművészetével, e tekintetben értékes munkát végzett, s bizonyára alkotott új magyar katonai műszavakat is. Hogy ezzel a kérdéssel katonatudósok eddig nem foglalkoztak, azt megérthetjük, hiszen Kossuth, bár gyakran adott tanácsokat hadvezéreinek, és szívesen vezette volna személyesen a hadműveleteket, de mivel sohasem volt katona, ehhez tábornokai nem akartak hozzájárulni, ezért hadtörténeti szemszögből nézve nem volt érdekes személyiség. Az pedig, hogy katonatörténészeink emigrációja alatti életével sem foglalkoztak, szintén érthető. Azok a nem katonaitörténet-kutatók, akik Kossuth emigrációbeli életét és tevékenységét dolgozták fel, csak futólag tesznek említést katonai – csak elméleti értékű – írásairól, ami szintén természetes. Így tehát a szabadságharc legfőbb vezetőjének egyéniségét minden oldalról megvilágító könyvek, számtalan értekezés, cikk kellően értékelik és megismertetik őt mint a szabadságharc legelső személyiségét, a politikust, szépírót, bőven foglalkoznak vele mint az európai szabadsággondolat nemzetközileg elismert és tisztelt megtestesülésével, írnak róla mint irodalommal, sőt természettudományokkal foglalkozó emberről – csak arról nem hallott eddig a magyar történésztársadalom és nagyközönség, hogy Kossuth lánglelkű, örökké tevékeny egyéniségének képéről még egy élénk szín hiányzik – hadvezéri előkészítő munkálkodásának, katonai elgondolásainak ismertetése. Ezt a hiányt kívánja ez a tanulmányom pótolni, amikor bemutatni szeretném Kossuthot, az elméleti katonát. Lelkiismeretes elmélyedése a hadtudományok széles mezején csak légüres térben mozoghatott. Az a fordulat, amit ő remélt és amire biztosan számított, hogy még egyszer fegyveres magyar csapatok élén egy új szabadságharc fővezére legyen, többé már nem volt lehetséges.

Ezért, amikor kezembe vettem az Országos Levéltárban gondosan rendezett, engem érdeklő katona-írói hagyatékát, azt először a magyar katonai nyelv fejlődéstörténetét érdeklő szemszögből tanulmányoztam át. Az ebből merített tapasztalataimat és megállapításaimat említett nyelvtörténeti értékelésem utolsó, VI. fejezetében – A magyar katonai nyelv állapota a szabadságharc után az első világháborúig – dolgoztam fel, amely a Hadtörténelmi Közlemények 1961. évi első füzetében[68] fog napvilágra kerülni.

De amikor ezt a fejezetet összeállítottam, s ehhez Kossuth összes idevágó katonai iratát áttanulmányoztam, szinte kötelességemnek tartottam annak teljes feldolgozását is külön, mélyebbre ható tanulmány alakjában közzétenni, mert ez az anyag annyira értékes és érdekes, hogy nem maradhat továbbra is felhasználatlanul egy levéltár iratkötegei közt elrejtve. Tartozunk ezzel nemcsak a magyar hadtörténetírásnak, de Kossuth emlékének is. És habár Kossuth mélységesen alapos – mint látni fogjuk, komoly írásműveinek gyakorlati haszna és következménye nem volt, és azok nyomtatásban sem jelentek meg, nagy hadtörténelmi értékük miatt mégis mint Kossuth hadtudományi munkálkodásának beszédes emlékei, méltók arra, hogy velük behatóan foglalkozzanak.

Az Országos Levéltár említett gyűjteményében összesen 20 tétel tartalmazza Kossuth iratait. Ezenfelül itt van néhány német, francia szabályzat, nyomtatott prospektusok külföldi fegyvertáraktól. Az iratok oroszlánrészét Kossuth maga kezével írta, szinte kalligrafikusan szép kézírásával. Tartalmuk szerint legfontosabbak azok, amelyekben külföldi szakmunkákra hivatkozva kifejti véleményét stratégiai és taktikai kérdésekről, egyéb katonafilozófiai gondolatairól és szervezési tervezeteiről. Közben példákat sorol fel, nemcsak más nemzetek háborúiból, de néhány esetet részletesen, a szabadságharc hadműveleteinek olyan jeleneteiről, amelyek nem az ő ízlése szerint folytak le. Ezekkel az írásaival a hadtörténet mai szemszögéből nézve behatóan foglalkozom, közölve különösen érdekes megállapításait is szó szerint. Tanulmányom végén bőséges okmánytárban teszem közzé azok legérdekesebb darabjait. Végül felsorolom többi magyar katonai írását. Ezek azonban nem saját gondolatait adják elő, hanem olasz, francia és német szabályzatok fordításai. Hogy lássuk, milyen komolyan foglalkozott a katonai tudományokkal, az okmánytárban bemutatom a halála után Budapestre szállított könyvtárának katonai munkákról a maga kezével 1864-ben készített könyvjegyzékét.

Kossuth írásainak – amiket ő „dolgozatok”-nak nevez – részletes ismertetése előtt röviden összefoglalva vázolom Kossuthnak és emigránstársainak útját a magyar határtól Kiutahiáig, hogy lássuk életviszonyaikat, Kossuth környezetét, főleg életét Kiutahiában, és azt a keretet és hátteret, amelyben ő katonai munkáinak megírásához fogott. Emigránséletének első szakaszáról Törökországban beszámol egy kitűnő munka, Hajnal István könyve: A Kossuth-emigráció Törökországban. Hiteles egykorú forrásokra, főleg Kossuth titkárának pontos naplójára támaszkodva írhatta meg ezt a művet, ami sajnos félbemaradt. Csak az I. kötete jelent meg, s az a Kiutahiába való érkezéssel végződik.[69] Így éppen e tanulmányom anyagával foglalkozó forrásmunka eddig nem jelent meg. Azután elmondom, hogy Kossuthot – saját kijelentéseit idézve – mi bírta arra, hogy a hadtudománnyal elméletileg behatóan foglalkozzék, szóval miképpen akarta magát – egyelőre elméletileg – hadvezérré kiképezni, s ezzel kapcsolatban a fővezérség, államfő közti kapcsolatot s más hadtörténelmi és hadtudományi, ezzel összefüggő kérdést is szeretnék közelebbről megvilágítani.

Hálás köszönetet kell mondanom az Országos Levéltár, az Országos Széchényi Könyvtár és a Hadtörténeti Intézet könyvtára tudományos munkatársainak, akik kutatásaimban megértő készséggel támogattak. A szabadságharc katonai eseményeinek, a mai hadtörténetírás megállapításai szerinti helyes adatok elbírálásában az e tárgykörben szakértő Borus József kandidátus hadtörténész kedves kartársam volt nagy segítségemre. Hálásan köszönöm neki a munka körül felmerült kérdésekben nyújtott szíves támogatását. A Kossuth-írások betűhű kimásolását és sajtó alá rendezését Jászay Gabriella, az Országos Levéltár munkatársa gondos munkájának köszönhetem.

I.
Világostól Kiutahiáig

A szabadságharc utolsó szomorú jelenete Világosnál 1849. augusztus 13-án lezajlott. Kossuth augusztus 11-én átadta a hatalmat Görgei Artúrnak, lemondott kormányzóságáról, és Aradról olyan hirtelen és titokban sietett el, hogy legmeghittebb hívei sem tudták távozásának óráját és útjának irányát.[70] Asbóth Sándor alezredes kíséretében Lugoson át 15-én Herkulesfürdőre, 16-án Orsovára érkezett. 17-én átkelt a Dunán, és Új-Orsovánál török fennhatóság alatt álló földre lépett. Hogy milyen lelkiállapotban tette meg ezt az utat, mutatják azt az Irataim az emigrációból című könyve előszavának mondatai. Ezeket 1878-ban írta, tehát 29 évvel ez – életére oly fontos – elhatározása után. „Kifejezhetetlen érzelem-vihar dúlta lelkemet, midőn a világosi fegyverletétel hontalanná tett. Nincs szó, amely arról fogalmat adhatna. Leborultam hazám földjére, mielőtt határán átlépnék; zokogva nyomtam reá a fiúi szeretet búcsúcsókját, egy csipetnyi port vettem belőle magamhoz, még egy lépés, – és úgy valék, mint a tört hajó roncsa, melyet a szélvész kidob a homokra egy sivatagon.” [71]

A világosi fegyverletételt megelőző utolsó nagy küzdelem Temesvár körül zajlott le, s a honvédsereg súlyos vereségével végződött. A szétszórt hadsereg részei Erdélybe, és a Bánáton keresztül a Dunán át menekültek dél felé, úgyhogy mikor Kossuth az időközben hozzácsatlakozott néhány menekülttel augusztus 16-án török kísérettel Turnu Severinbe érkezett, ott újabb emigránscsoportok csatlakoztak hozzá.[72] Köztük volt Bem seregének tüzér századosa, László Károly, akit Kossuth segédtisztjeként maga mellé vett. Jó választás volt, mert László pontosan vezetett naplójából tudjuk meg az emigráció útvonalát, a hontalan magyarok életének körülményeit törökországi tartózkodásuk alatt, s főleg azért is, mert László, mint képzett tüzértiszt, Kossuthnak több, később részletesen tárgyalandó hadtudományi, szervezési munkáinál sokat segített, és több Kossuth-kéziratról készített szép, hibátlan másolatokat.

2. kép. Viddin látképe a 19. század közepén

Forrás: Hermann Róbert magángyűjteménye

Az eddig Turnu Severinbe összegyűjtött magyar és lengyel emigránsokat a törökök augusztus 27-én részben lóháton, részben 30 szekéren Kalafatba kísérték. Két napig tartott az út oda, s 30-án áthajózták őket a Duna túlsó partján lévő Viddin megerősített városkába. Bár a vár parancsnoka, Zia pasa határozottan igyekezett az emigránsok sorsán enyhíteni, életük nem volt könnyű. Az előkelőbb menekülteket a várban, a többieket a sátortáborban szállásolták el. Életüket megnehezítette az, hogy sokan ragályos betegségbe estek, igen sokan meghaltak, az elkeseredés érthető volt, s az éjjelek leple alatt sokan megszöktek a táborból.

Az emigránsok augusztus 30-tól november 30-ig éltek Viddinben. Sorsuk, Kossuth erélyes felszólalása után, később javult. Zia pasa élelmet, ruhát osztott ki köztük, és pénzt is juttatott nekik. Kossuth, László naplója szerint, 10 ezer piasztert és egy üveges hintót kapott. (1 piaszter akkor 10 osztrák krajcárnak felelt meg.) A Viddinben töltött hetek alatt fontos, sorsdöntő események történtek az emigránsok közt, de még inkább az emigráció alatt felizgult osztrák–orosz kormánykörök erőszakoskodásai miatt. Kossuth magába zárkózva élt a vár területén egy hiányos berendezésű házikóban, s csak ritkán látogatott ki az emigráns táborba. Ausztria mindenképpen arra akarta rábírni a török kormányt, hogy a magyar és lengyel emigránsokat adja ki. De a fiatal Abdul-Medzsid szultán, Resid pasa, a nagyvezír és Mehmed Emin Áli pasa külügyminiszter erre nem voltak hajlandók.

3. kép. Józef Bem mint Murad pasa

Forrás: Hermann Róbert magángyűjteménye

Az angol kormány nyomására végül az osztrák kormány az orosszal egyetértve belenyugodott abba, hogy Kossuthot és az emigráció főbb embereit tartsa a török kormány az ország belsejében internálva addig, amíg az osztrák kormány szabadon bocsátásuk vagy további sorsuk felől határozni fog. Kossuth hasonló helyzetben volt tehát, mint Rákóczi a passarowitzi[73] béke után. Őt Rodostóba internálta az akkori török szultán, Kossuthéknak pedig Kis-Ázsiában, Kiutahiában jelölték ki internálási helyüket. De amíg a dolog ennyire megérett, addig a magyar emigránsok életében két súlyos válság következett be.

Amikor az osztrák kormány mindenáron az emigránsok hazaküldését kívánta, a török kormány azt üzente a magyar emigránsoknak, hogy aki a török hadseregbe lép, s áttér a mohamedán hitre, azt mint török alattvalót, nem fogja kiadni. A török hadseregben való továbbszolgálás lehetősége főleg a magasabb hivatásos volt honvédtisztek, de a legénység körében is annyira kecsegtető volt, hogy Bem, Kmety, Stein tábornokok és mintegy 300 magyar jelentkezett a török hadseregbe való belépésre. Mint később kiderült, a török főhatóságok az iszlám vallásra való áttérést nem erőltették, így Bem, Kmety és Stein[74] tábornokok is magas rangú török tisztekké váltak vallásváltoztatás nélkül. Amikor Kossuth értesült Bem és társai szándékáról, szenvedélyes hangú levélben szemrehányást tett Bemnek, aki e levélre gorombán válaszolt, ami, mint László írja, „kölcsönös gyűlöletet idézett elő köztük”.[75] Bem mint Murad pasa, a török tüzérség felügyelője lett. Bem tábornok példáját ezután Guyon tábornok, Kollmann ezredes és mások is követték.

A második lelki válság az emigránsok életében akkor következett be, amikor az osztrák kormány az emigránsok körül ólálkodó törökországi kémeitől azt hallotta, hogy igen sok magyar szívesen hazatérne, ha erre lehetőség volna. Leküldték Bécsből Hauslab tábornokot néhány üres hajóval Viddinbe, hogy igyekezzék a hazavágyó magyarokat hazatérésre bírni. Azt az ígéretet hozta, hogy a tisztek enyhe bizottsági igazolás alá esnek ugyan, de tovább szolgálhatnak, a legénység pedig őrmestertől lefelé, ha elismeri Magyarország új államvezetését, büntetlenül hazamehet. Hauslabnak Viddinben kihirdetett tájékoztatója ellen Kossuth október 14-én éles hangú kiáltványt bocsátott ki, amelyben mindenkit óva intett és eltanácsolt a hazatéréstől, s inkább a török hadseregbe való belépést ajánlotta.

Viddinben akkor még körülbelül 5000 főből álló magyar és lengyel emigrációs csoport volt – utóbbi Zamoyski gróf tábornok[76] vezetése alatt. A menekültek túlnyomó részében annyira felülkerekedett a honvágy és a további emigrációs élet reménytelenségétől való félelem, hogy az osztrák követ jelentése szerint 3360 emigráns, köztük 100 lengyel, a többi magyar, többnyire legénység – felszállt Hauslab hajóira, és október 21-én hazaindult.

Az emigráció ezen a két válságon átesve, most már csak egy kis csoporttá zsugorodott össze, úgyhogy amikor Kossuth megkapta az utasítást, hogy csomagoljanak, mert rövidesen végleges internálási helyükre szállítják őket, a magyar emigráció már alig volt több néhány száz embernél. Pedig Hauslab érkezése előtt, egy október 8-i táblázat szerint még 2999 volt katona köztük.[77] Kossuthot mélyen megrendítette a magyar katonák ilyen nagyszámú távozása, mert ő emigrációjának első napjaitól kezdve a nála ismert optimizmussal fogott hozzá új tervek kovácsolásához. Amint Zrínyi Miklós minden tervezgetését egy gondolat köré csoportosította, s ez a török kiűzése volt Magyarországról, úgy Kossuthnak is csak egy rendíthetetlen vágy irányította minden gondolatát – az emigrációs évei alatt kelt rendkívül terjedelmes levelezése, hírlapi cikkei stb. csak ezt bizonyítják –, felszabadítani Magyarországot a Habsburg-ház uralma alól, kivívni a nemzet önrendelkezési jogát, s ebbe bekapcsolni a külföld érdeklődését és segítségét. Ez alatt pedig az egész Európában szétszóródott emigránsokat egy magyar hadsereggé összegyűjtve, annak élén fegyveres kézzel visszatérni Magyarországra, s ott hadba szólítani egész Magyarország férfilakosságát, megalkotni az új honvédséget, amelynek ő lesz a fővezére. Most, emigrációja alatti kényszerű tétlenségét akarta felhasználni arra, hogy magát hadvezérré elméletileg is kiképezze, nehogy tábornokai ismét azt mondhassák, hogy nem ért a hadvezetéshez. Rendületlenül hitt hadvezéri tehetségében s arra való elhivatottságában.

4. kép. Kossuth útja Aradtól Kiutahiáig

Forrás: Markó eredeti kéziratához tűzött fénykép

5. kép. Sumla városának látképe

Forrás: Hermann Róbert magángyűjteménye

Törökországi emigrációs életének első hónapjaiban ebben az irányban még nem fejthetett ki tevékenységet, várni kellett addig, amíg végleges internálási helyükre érve, nyugalmasan leülhet íróasztala mellé. XII. Károly, a hadakozó svéd király példája lebegett szeme előtt, aki Nagy Péter orosz cártól 1709-ben Poltava mellett súlyos vereséget szenvedett, s évekig nem tudván seregével hazatérni, ott, török földön való elszigeteltségét arra használta fel, hogy seregét fegyelmezze új feladatokra. Ebben a gondolatkörben élve Kossuth, mint Hajnal mondja, „szinte diákos idealizmussal tervezi jövendő munkálataikat”.[78]

Közben elérkezett a Viddinből való továbbutazásuk napja. 1849. október 29-én Kossuth az egybegyűlt emigránsok előtt megható beszédet mondott,[79] s másnap Magyarország Kormányzója aláírással és a magával hozott kormányzói pecséttel ellátott katonás napiparancsban szabályozta a legközelebbi állomáshelyükre, Sumlába való átköltözködésük részleteit.[80] Az utazás adatait pontosan ismerjük László Károly naplójából: a török kormány utasítására 30 nyergelt lovat és 300 kocsit bocsátottak Kossuthék rendelkezésére, a menetoszlopot Ismail török főtiszt lovasszakaszokkal kísérte. 19 napig tartott az út Sumláig a rossz utakon. A vad Balkán hegylánc északi lejtőjén, hegyek, völgyek közt bukdácsolva, bivalyoktól, ökröktől vont szekereken, nagy fáradsággal végigszenvedett út közben csak az okozott nekik örömet, hogy ahol éjjelre a menet megállt, a bolgár lakosság mindenütt, mint „testvéreket”, meleg szeretettel fogadta, jó szállásokban helyezte el a fáradt utasokat. Plevnán és Tirnován keresztülhaladva, végre november 20-án értek Dzsamába, 21-én este érték el Sumla várost, itt utazásuk egyelőre véget ért, bár tudták, hogy nem ez lesz végleges tartózkodási helyük.[81] Kossuth és a nevesebb emigránsok magánházakban kaptak szobát, a többieket kaszárnyában helyezték el. Kossuth környezete itt bizonyos zárkózottságot, komorságot, nyomott hangulatot állapíthatott meg, aminek okai érthetők. Egyrészt láthatta, hogy az emigráció lassan szétmorzsolódik, másrészt aggasztotta Magyarországon hagyott felesége és három gyermeke sorsa, akikről semmit sem hallott.

Az emigránsok sumlai tartózkodásuk alatt a nagy hideg miatt rossz lakásaikban sokat szenvedtek, pedig még az egész telet 1850. február közepéig ott kellett átélniük. Kossuthnak csak az az öröme volt, hogy feleségének sikerült január 15-én Sumlába érkezni. Annál kellemetlenebb órákat szerzett neki az emigránsok soraiban lépten-nyomon felütköző viszálykodások elsimítása, különösen pedig az érintette őt legközelebbről, hogy éppen Perczel Mór tábornok, akinek lelkes hazafiságát és a szabadságharc alatt elért sikereit Kossuth igen sokra becsülte, most nyíltan szembefordult vele. Az emigránsok soraiban csak Mészáros Lázár altábornagy, volt hadügyminiszter volt hivatásos magas rangú katona. Perczel Mór, bár politikus volt, országgyűlési képviselőből lett a szabadságharc elején ezredes, majd tábornok. Mészáros nem kívánta az emigráció katonai vezetését elvállalni, Kossuthtal végig jó barátságban maradt, s elfogadta rendelkezéseit. Perczel ellenben, indulatos természeténél fogva, nem akarta eltűrni, hogy Kossuth, a nem katona legyen a magyar emigrációnak mint egy jövendő katonai egységnek szervezője és parancsnoka. 1850. január 15-én gőgös, parancsoló hangú levelet írt „Kossuth Lajos úrnak”, amelyben közli vele, hogy a török kormány őt nevezte ki a magyar katonaság parancsnokává, s többé parancsokat Kossuthtól nem fogad el, s „meghagyja neki”, hogy ne avatkozzék a menekültek dolgába.

Ennek a kínos esetnek folytatása nem lett, mert hiszen, mint látni fogjuk, magyar katonaság szervezéséről szó sem eshetett, s az emigránsok, főleg a Kossuth környezetében élő magyarok, továbbra is őt tekintették vezetőjüknek.[82]

6. kép. Kossuth háza Sumlában

Forrás: Hermann Róbert magángyűjteménye

Bizonytalanság és reménykedés közt vívódó lelküket mélyen megrendítette az a most már biztosnak mondható hír, amit Sumlába érkezésük után tudtak meg, hogy Kossuthot szűkebb környezetével Kis-Ázsia belsejébe, Kiutahia városába fogják internálni. A török hadseregben szolgálni kívánókat Aleppóba viszik, s a többi emigránst az ország más részeibe. Hogy Sumlában még mennyi emigráns élhet Kossuthtal együtt török földön, arról pontos, számszerű kimutatás tanúskodik. Érdemesnek tartom ezt a jegyzéket teljes tartalmával közölni, mert a leghitelesebb embertől, László Károlytól származik, aki mint Kossuth titkára, tartotta az összeköttetést emigráns társaival. Ezt a jegyzéket 1850. január 26-án állította össze, tehát két héttel a magyar emigrációs tábor szétoszlatása előtt. A jegyzék rendfokozatok szerint sorolja fel valamennyi menekültet. A jelentősebb polgári személyeket – valószínűleg a török parancsnoksággal való egyszerűbb elszámolás megkönnyítésére – szintén katonai rangosztályokba sorolták. Így azután a jegyzék beszél pl. altábornagy és altábornagyi rangú, ezredes és ezredesi rangú, főhadnagy és főhadnagyi rangú stb. egyénekről. Valóságos altábornagyként csak Mészáros Lázár szerepel a névsorban, altábornagyi rangban gróf Batthyány Kázmér külügyminiszter. Tábornok csak Perczel Mór volt, ezredes és ilyen rangú 7, alezredes stb. 7, őrnagy stb. 15, százados stb. 55, főhadnagy stb. 36, hadnagy stb. 56, őrmester 55, tizedes 60, közvitéz 145. Nő és leány 44, gyermek 8 – Kossuthtal együtt tehát 492 személy. Köztük 180 tiszt és hasonló rangú egyén, 115 altiszt és csak 145 közvitéz.[83]

7. kép. Magyar emigránsok bevonulása Kütahyába

Forrás: Hermann Róbert magángyűjteménye

Ebből a táblázatból, a felsoroltak katonai rendfokozatának aránytalanságából már láthatjuk, hogy az emigránsoknak ez a csoportja semmiképpen sem lehetett volna alkalmas arra, hogy egy új magyar hadsereg felállításának alapjául szolgáljon, még akkor sem, ha a főtisztekből tiszti századot alakítanak. Kossuth is tudhatta ezt, ezért sem Sumlában, még kevésbé internálási helyén, Kiutahiában, ahol még kevesebben éltek vele együtt, nem foglalkozott az emigránsoknak katonai egységbe való megszervezésével.

1850. február 16-án elérkezett a búcsú napja. A török kormány utasítására Kossuthon kívül Kiutahiába kísérték internálási helyükre Batthyány Kázmért, Mészáros Lázár altábornagyot, Perczel Mór tábornokot és öccsét, Perczel Miklós ezredest, Asbóth Sándor alezredest, László századost, Gyurmán Adolfot és Szőllőssy Ferencet, aki egy ideig Kossuth titkára volt. Ezek mindegyike még két személyt vihetett magával, családtagokat és kiszolgáló személyzetet. Később még néhánynak megengedték a Kossuthhoz való csatlakozást. Bem mint Murad pasa, Kmety Ismail pasa, Stein Ferhát pasa Aleppóba távoztak.

Kossuthot mélyen lesújtotta az internálásra szóló utasítás. Eleinte még lázadozott: „csak bilincsekben vihetnek oda” – jelentette ki, de később megadással viselte sorsát. Február 16-án reggel az összes Sumlában tartózkodó magyarokat egy kaszárnya udvarára rendelte, hogy tőlük búcsút vegyen. Sápadtan, testileg-lelkileg meggyötörve, elcsukló hanggal, szép beszédben búcsúzott el az ottmaradottaktól: „Sejtelmem az, hogy az én tevékenységem meghalt a hazára nézve, hiszen az ember élete nem olyan, mint az óramű, amit fel lehet húzni, ha egyszer lejárt. Reám Thököly és Rákóczi szomorú sorsa vár!” [84] Érthető, hogy Kossuth nemcsak egy szabadságharc szomorú befejezése, de a helyi vonatkozás (Törökország) miatt is hasonlította sorsát Thököly és Rákóczi sorsához – de ebben tévedett, mert sorsa egészen másként alakult, mint azt érthető borúlátásában akkor hitte. Thököly, minekutána mint egy török lovashadosztály parancsnoka, a Magyarországot a török uralom alól végleg felszabadító nagy csatában Zenta mellett 1697-ben ellenünk harcolt, néhány év múlva Nikodémiában meghalt. Rákóczi Ferenc 17 évig élt török földön, Rodostóban, hasonlíthatatlanul rosszabb körülmények közt, mint Kossuth, s ott is halt meg. Kossuth pedig kiutahiai internáltságából már két év múlva amerikai hajóra szállhatott, s megindult diadalmas nyugat-európai és amerikai körútjára, ahol mindenütt kitörő lelkesedéssel ünnepelték mint a világszabadság eszméjének apostolát. Megérthetjük, hogy fájdalma őszinte, mély és nagy volt, és lelki nagyságát nem vesztette el. Utasításokat hagyott hátra a még Sumlában maradt honfitársainak. Önbizalma, mihelyt Kiutahiában aránylag jó helyzetben letelepedhetett, visszatért, és kifejlődött benne nemzete bizalmából nyert helyzetének öntudata, jövendő magas hivatásában való hite. Ez késztette őt arra, hogy internáltsága alatt egy biztosan remélt szabadságharc vezetésére elkerülhetetlen hadtudományi ismereteket megszerezze elméleti, szorgalmas, beható tanulás útján, mivel száműzetésének első percétől elhatározta, hogy ha sikerül, amit ő biztosnak hitt, még egyszer hazatérni s külföldi hatalmak segítségével itthon egy újabb szabadságharcba vinni nemzetét, akkor a hadsereg fővezérségét nem adja ki kezéből.

A Kiutahiába internálásra kijelölteket, összesen 45 embert lóháton, szekéren, török katonai kísérettel vezették a Fekete-tenger partjára, Várna kikötőjébe, ahova február 18-án érkeztek. Az útvonalat László naplójából pontosan követni tudjuk. Másnap a Tari Buhri, a „Tenger Istene” nevű hadihajóra szálltak. 20-án reggel elhajóztak Konstantinápoly mellett, de a hajó nem kötött ki, hanem továbbvitte őket a Marmara (Márvány-) tenger keleti sarkában lévő Gemlek (Gömlek) kikötőbe, s ott partra szálltak. Onnan a menet továbbvonult, s 24-én Demirkas községben töltötte az éjjelt. Másnap elérték Brussza városát, a görög mitológiából ismert Olümposz hegy lábánál, s ott vesztegeltek április 6-ig. Április 6-án folytatták útjukat, s 12-én érkeztek végre végleges tartózkodási helyükre, Kiutahiába.[85] Itt Szulejmán bej, városparancsnok, a menekülteket s különösen Kossuthot tisztelettel fogadta, udvarias bánásmódban részesítette, jó ellátást biztosított nekik. Jól épített kaszárnyában kaptak szállást, mellyel szemben egy szép kertet is bocsátott rendelkezésükre, kis mulatóházzal. Ez a „Kossuth-kert” volt az emigránsok gyülekező- és szórakozóhelye, amelynek keretében Kossuth élete még kellemesebbé vált akkor, amikor június 16-án odaérkezett nővére, Ruttkayné, a kormányzó három gyermekével. Az emigránsok ügyeivel nem volt sok dolga, s így teljes idejét mindig szélesebbé váló külpolitikai levelezésének s főleg katonai elméleti kiképzésének szentelhette.[86]

8. kép. Oszmán gyalogság Isztambulban

Forrás: Hermann Róbert magángyűjteménye

II.
Kossuth Kiutahiában

Kiutahia, a Kis-Ázsia Anatólia tartományában, 1400 méterrel a tenger színe felett épült város Kossuth szemében, érthető módon, gyűlöletes hely, amelyről nem sok jót tud mondani. Pár nappal odaérkezésük után Pulszky Ferencnek küldött levelében ezt írja: „Kiutahia egy borzasztó hely… annyira hideg, hogy most, ápril vége felé még semmi fa nem zöldel s levegője oly éles, hogy az embernek arca fáj tőle. Kopár, kőporos hegyek veszik körül, melyeken semmi vegetáció, a város tele golyvás,[87] defermis emberekkel, oly egészségtelen, – amellett annyira nyomorult, hogy különös gond kell hozzá, hogy valami értelmeset kigondolhassunk. Ide a civilizátiónak még csak legparányibb sugára sem jutott. Ördögi gondolat volt minket éppen ideküldeni – és még itt is fogva vagyunk, a »surveillance« a mi esetünkben annyit tesz, mint »tömlöcz«, köszönet érte az occidentális liberál kormányoknak.” [88] Ismerünk még egy leírást Kiutahiáról, Kossuth egyik titkára tollából. Szőllősy Ferenc a várost és környékét így jellemzi: „Kiutahia egészséges vidék, mérsékelt, télen zord klíma, kevés gyümölcs, csak cseresznye. 35–45 000 lakos, (török–örmény) kereskedő város. Kiutahia régebben is internáló fogolytábor. Napoleon egyiptomi expedíciójában foglyul ejtett franciák sokáig voltak itt s a városterület kopár részét mandulafákkal ültették be, mely ültetvényt a török még ma is a tiszteletnek bizonyos nemével mutogat. Vajha magyarjaink is, czivakodás és örökös viszály helyett, ilyes valamit hagytak volna emlékül!” Szőllősynek ez a leírása – bár ő határozottan a Kossuth-ellenesek pártjához tartozott, s el is hagyta őt – igaz lehet, mert ezt más emigrált magyarok írásai is igazolták. Később Kossuth is kedvezőbbnek látta már helyzetét, hiszen a török parancsnok minden módon igyekezett kedvében járni.[89]

László naplójából tudjuk, hogy bár az emigránsok minden lépését ellenőrizték, de nem gátolták, sőt igyekeztek nekik szórakozást is nyújtani. Így pl. mindig meghívták őket katonai parádékra, vacsorákra, s mivel Kossuth mindenütt mint Magyarország kormányzója kívánt szerepelni, maga körül állandó „ordonancszolgálatot” tartott. Mészáros Lázár írja Szemerének Kiutahiából 1851. január 18-án: „Kossuth még most is uralkodik, van udvara, mi több testőrsége.” [90]

A Kossuthtal együtt Kiutahiába érkezettek száma idővel szaporodott. Július 7-én odaérkezett a magyar szabadságharcban részt vett Jerzy Bułharyn (Bulharyn György) lengyel tábornok, pár nap múlva Henryk Dembiński (Dembinski Henrik) tábornok. László összeállította a most már végleg Kiutahiában tartózkodó menekültek névsorát, s megállapította, hogy a magyar menekültek közül ott él 11 internált férfi, 31 önként odajött férfi, 18 főnyi szolgaszemélyzet, 12 nő és 8 gyermek. A lengyelek közül pedig 12 internált férfi, 11 önként odajött férfi és 10 fő szolgaszemélyzet. A Kiutahiában élő menekültek teljes létszáma tehát összesen 113 személy volt. A törökök rendesen fizették havi díjaikat, anyagi gondjaik nem voltak, egymás közt szórakoztak, emlékirataikat írták, és mint az minden időben és minden internáló- és hadifogolytáborban szinte természetes – egymással veszekedtek.

Az emigránsok pártokra szakadtak. Voltak, akik kifogásolták, hogy Kossuth be sem várta azt, hogy Görgei miképpen fogja a szabadságharc befejező jelenetét lebonyolítani, még a világosi fegyverletétel előtt ment önkéntes számkivetésbe. „Vádolták őt hangosan Viddinben is – írja Hajnal –, amiért sietve menekült hazulról, de még sivárabb volt ennél az, hogy saját maga is érezte ezt a vádat most is, később is, egész életében érzékeny pontja marad ez Kossuthnak. Nem tudja említeni menekülését anélkül, hogy önkéntelenül is ne magyarázgatná annak okait, néha egészen ellentétes módon.” [91]

László naplójában szomorúan állapítja meg 1851 újév napján az előző év mérlegét: „A lefolyt évben köztünk számtalan gyanús izgatás, viszálykodás, pletyka, rágalom, irigység, nagyravágyás, s tudja Isten, mi más nem, a testvéri szeretetet a honfiúi egyetértést egészen felforgatta közöttünk, több pártot csinált, egyik a másikat mint ellenfelet nézte, gyűlölte, kerülte.” Csak abban bizakodik, hogy a jó must is zavarog, forr, a végén mégis tiszta, jó erős bor lesz belőle.[92] Szomorúan jegyzi fel, hogy mikor összehívta az összes menekülteket, hogy Kossuthot 1851. január 1-jén ünnepélyesen üdvözöljék, a kormányzó közvetlen környezetének 22 tagja közül is csak 10-en jöttek el újévet kívánni. A magyar főemberek közül a két Perczel, Mészáros, sőt Batthyány is távol tartották magukat. Dembiński 1850 februárjában, Mészáros áprilisban elhagyták Kiutahiát. Kossuth legtöbbet Wysocki és Bułharyn lengyel tábornokokkal érintkezett. De állandóan dolgozott, számtalan levelet írt külpolitikai kérdésekben Pulszky Ferencnek Londonba, Teleki Lászlónak Párizsba, Andrássy Gyulának Konstantinápolyba. Bennük bízott leginkább, mivel őket még a szabadságharc alatt küldte ki ezekbe a fővárosokba, tehát a legilletékesebbek voltak a magyar emigráció sorsát képviselni. Főleg Palmerston angol külügyminiszter támogatásában bízott, és az amerikai szenátus tagjaiban, akik ismételten felajánlották segítségüket.[93]

9. kép. Batthyány Kázmér gróf, külügyminiszter

Forrás: Hermann Róbert magángyűjteménye

Szorgalmasan tanult egy török nyelvmestertől törökül, s az angol nyelvben tökéletesítette amúgy is meglévő tudását. De mindezen felül itt, Kiutahiában kezdett komolyan foglalkozni hadtudományi kérdésekkel, és fogalmazta meg sok magyar hadtudományi írását, gondolatait a stratégia, taktika kérdéseiről, írt magyar szervezési utasításokat és szabályzatokat külföldi, főleg francia, olasz és német szabályzatok nyomán. Ha ezeket az írásait behatóan tanulmányozzuk, akkor megállapíthatjuk egyrészt azt, hogy Kossuth milyen alaposan és komolyan készült fel egy jövendő háborúban arra, hogy a szabadságharcnak nemcsak államfője, de fővezére is legyen, másrészt pedig azt, hogy ezekkel a mélyebb értékű munkáival és az idegenből lefordított szabályzataival egy új, kitűnő magyar katonai nyelvet alkotott. Ha ez a sok, maga kezével írt kézirata – amelyekről e tanulmányomban részletesen beszámolok – nyomtatásban megjelenhetett volna, akkor Kossuthban ma nemcsak a 48-as szabadságharc legelső vezérférfiát ünnepelhetnők, de egyben az akkori magyar katonai nyelv kiváló fejlesztőjét, mondhatnám, újjáalkotóját is. Ennek az itt nyilvánosságra kerülő tanulmányomnak célja bemutatni Kossuth katonai elméleti felkészültségét, értékes gondolatainak gyűjteményét, úgy, ahogy azt mai szemünkkel látjuk, s ezzel Kossuthnak már ismert képét egy új vonással kiegészíteni.

Hogy mi volt az oka annak, hogy Kossuth széles körű kül- és belpolitikai levelezése mellett még erre a nagyon komoly – és tőle eddig távol álló – munkakörre is határozta magát, annak okát már említettem. Mivel lelke mélyén meg volt győződve arról, hogy Magyarországon külföldi segítséggel újból lehetséges lesz egy szerencsésebben végződő szabadságharcot megindítani, az volt a rendíthetetlen akarata, hogy a mozgalom élén ő az államfői, de a fővezéri tisztet is a maga kezében fogja egyesíteni. A legelső ilyen nyilatkozatát olvastuk Kiutahiából 1850. november 8-án Pulszky Ferenchez írt levelében: „Azon esetre, melyet Istentől várok, magam ugyan ki nem adom a hadsereget kezemből, a tábor lesz lakásom, ágyúdörgés zeném, a harcmező templomom, készülök is reá, kanállal eszem a haditudományt […].” [94] Megerősíti ezt az állítást Mészáros Lázárnak Szemere Bertalanhoz 1851. január 18-án írt levelének e mondata: „Kossuth haditudományban neveli magát, jövendőben nélkülözni akarván a vezéreket és alvezetőknek útmutatást is ír.” [95]

Kossuthnak már a háború alatt megvoltak önálló gondolatai a hadvezetésről. Minthogy ezzel is foglalkozott, rendeletei elárulják a hadvezéri tehetségében való hitét. Azt helyesen érezte, hogy amikor egy egész nemzet fegyverben áll és küzd a szabadságért, az államfőnek és hadvezéreinek – hacsak nem egyesíti a maga személyében ezt a két fő vezetői hatáskört – a legnagyobb egyetértésben kell együtt dolgozni, úgy, ahogy azt az államfő kijelöli. Határozottan kifejezi ezt egy 1849. január 10-én Görgeihez intézett levelében: „Valameddig a nemzet parancsából az ország kormányzatának irtózatos terhét viszem, a hadsereg mozdulatainak irányzatát tisztem és hatóságom szerint Kormány tagtársaimmal én fogom elhatározni s a seregvezérektől, kiket a seregek élére állítok, a Nemzetnek általam proununciált[96] parancsaim iránt engedelmességet követelendek, mert én vagyok a Nemzet sorsáért, én a vezérek jó választásáért a Nemzetnek becsületemmel, életemmel, mindenemmel felelős.” [97]

Kossuthnak ebből a kijelentéséből még nem tűnik ki, hogy a maga személyében kívánta egyesíteni az államfői és fővezéri hatáskört, csupán – ami nagyon természetes – azt kívánta, hogy a tőle kinevezett hadvezérek vakon teljesítsék az ő hadműveleti utasításait.

Kossuth fellépésében lehetett valami katonás vonás, kitűnően tudott alkalmazkodni a katonai szónoki stílushoz. Bizonyítja ezt Leiningen tábornok megjegyzése, amelyben írja, hogy amikor Kossuth csapatát megszemlélte, a honvédekhez katonás fogalmazású beszédet intézett.[98] De ő sem békében, sem háborúban sohasem teljesített katonai szolgálatot, a katonaélet alapvető gyakorlati elemeit nem ismerhette, a schwechati harcot kivéve, ütközetekben, csatákban, sem az első harcvonalban, sem valamelyik vezérlő tábornok főhadiszállásán nem vett részt, tehát nem lehetett meg az ítélőképessége ahhoz, hogy egy csapattól az adott körülmények között mit kell és mit lehet követelni, és mit lehet azzal elérni. Ez okozta azt, hogy a távolból, a kormány székhelyéről küldött, ott megfogalmazott és elméleti síkon elképzelt hadműveleti terveit hadvezérei teljesíthetetleneknek minősítették, s nem szívesen hallgattak reá. Kossuth lelkében ez a mellőzés mély sebet okozott, s annyira meggyőződésévé vált, hogy a szabadságharcot azért veszítettük el, mert nem ő volt a fővezér, hogy még évtizedek múlva is ez a mellőzése bántotta leginkább… Amikor azután kiutahiai éveiben alapos elméleti tanulmányokat folytatott a hadtudomány, hadtörténet, szervezés és szabályzatszerkesztés minden vonalán, feltétlenül szükségesnek tartotta a magyar nemzetnek tőle várt és remélt újabb szabadságharcában az államfői és hadvezéri hivatás egyesítését az ő kezében. Londoni tartózkodása alatt írja 1859. január 8-án, meghitt hívéhez, Szarvady Frigyes Párizsban élő ügyvédhez intézett levelében: „Míg én élek, a Magyar nép nem fog oly mozgalomba avatkozni, melyben én részt nem veszek. Én pedig nem veszek részt, ha nem vezetem. A felelősség mindenkép reám hárulvandván, a vezényletnek is az enyémnek kell lenni. Bárány, aki mások bűneit hordozza, nem szándékozom lenni.” [99]

E levél írása után pár nap múlva, január 17-én Londonban Klapkával beszélgetve, ezt a keserű szemrehányást teszi neki: „Meggyőződésem, hogy forradalomban, mely háborúval van összekötve, katonai és polgári főhatalomnak egy kézben kell lennie, csak így lehet sikerre számítani… Ezen egyéniségnek szükségét éreztem a múltban is… Emlékszik Tábornok Úr, hogy midőn 1849 tavasz kezdetén, Tiszafüredről offenzívára, támadásra mentünk át, a Vetter altábornagy fővezér megbetegedett, magam akartam a fővezérletet átvenni, Önt a táborkari Főnökség magas tisztével felruházni s kérdém, a többi tábornokok jelenlétében Öntől, gondolja-é, hogy a csatatéren, hol tanácskozásokra nincs idő, adhatják elő magukat oly katonai gyakorlatosságot feltételező rögtönös rendelkezések szükségei, melyek lehetetlenné teszik, hogy avatatlanságom mellett magam vihessem a fővezérletet? Ön volt az, ki azt mondta, hogy igenis, lehetnek ilyen esetek, tehát, hogy nem tanácsos azt tennem. Sajnálom, hogy Ön nézetének engedtem. Most, midőn sok tanulás és fürkészet után a hadtudomány minden ágaiban magamat avatottnak tudom, tökéletesen meg vagyok győződve, hogy ha akkor Ön nézetének nem engedek, – a haza ne veszett volna el.” Pár héttel később, február 25-én egyik levelében pedig azt írja: „Minden percet, mely szent ügyünknek a világ közvéleményéhez magasan tartása mellett számomra fennmaradt, közel tíz év óta arra használtam, hogy magamat katonává képezzem ki, s az vagyok.” [100]

De Kossuthnak nemcsak a magyar tábornokokkal voltak kellemetlen jelenetei, amikor elutasították hadműveleti terveit és tanácsait, de lengyel tábornokaival is. És bizonyára nagyon megbánthatta őt Dembińskinek egy indulatos kijelentése – Bułharyn lengyel tábornok alább említendő visszaemlékezéseiben olvashatjuk –, amikor 1849 márciusában Debrecenben az elmúlt hadműveletekről vitatkozva, Kossuth Dembińskinek keserű szemrehányásokat tett, s mindig hangsúlyozva, hogy ha ő (Kossuth) lett volna az ő helyében, akkor minden jobban ment volna. S amikor szemére vetette, hogy Kápolnánál késlekedett, Dembiński indulatosan felkelve a pamlagról, ezt mondta: „Elnök Úr! sokkalta hosszabb ideig vettem részt a háborúban, és olyan gyakran voltam nehéz helyzetben, mint önálló parancsnok, hogysem Öntől vegyek leckét hadvezetésből!” – és kiment a szobából.

Ahhoz, hogy Kossuth a hadtudomány, hadvezetés alapelemeiben, a felsőbb vezetés technikájában, a stratégia és taktika általánosan elismert szabályaiban a kellő tudást megszerezze, természetesen segédkönyvekre volt szüksége. Hogy Kiutahiában – mert csak ottani tartózkodása alatt, 1850. április 12-étől 1851. szeptember 1-jéig, tehát kereken másfél évig dolgozott hadtudományi munkálatokon – milyen külföldi vagy osztrák–német katonai tárgyú könyvei voltak birtokában, azt sajnos nem tudtam megállapítani. Sok könyve akkor még nem lehetett, hiszen Aradról valószínűleg csak kis poggyásszal távozott, s nemigen volt lehetősége Törökországban ahhoz, hogy a nyugati hatalmak, elsősorban francia, angol és olasz hadseregben ismert szakkönyveit megszerezhesse. Írásaiban tehát csak egy-két ilyen külföldi szakmunkára hivatkozik. (Ezeket dolgozatainak ismertetésénél fogom megemlíteni.) Hogy pedig a vele emigrált s Kiutahiában élő katonákat bevonta-é tanulmányaiba, arról csak egy adat beszél. László írja, hogy „Bulharyn tábornoktól a hadászatból vett rendes órákat”.[101] Ugyanott említi meg László, hogy ő a honvédtiszteknek előadásokat tartott Sztrokay Elek kitűnő munkájából, amely a szabadságharc alatt jelent meg Az erődítéstan tudománya címen, s ebből a törzstisztek előtt a hallgatóknak vizsgázni is kellett.[102] Bizonyára Kossuth utasítására tette ezt. Feltűnhetik, hogy Kossuth miért nem vonta be tanulmányaiba az egyetlen képzett hivatásos magas rangú katonát, Mészáros Lázárt. Mészáros mindvégig baráti viszonyban volt vele. Egyrészt talán az volt az oka ennek, hogy a szabadságharc alatt Mészáros, amikor megvált a hadügyminiszterségtől és vezéri megbízatást kapott, talán szintén nem fogadta el Kossuth hadműveleti utasításait. Másrészt pedig bizonyára az is, hogy Mészáros, aki kitűnő harcos katona volt, s mint a Radetzky-huszárezred parancsnoka, csapatát az olasz hadszíntéren vitézül vezette, a hadvezetés és katonatudományok elméleti kérdéseivel nem foglalkozott. Őt inkább a természettudományok érdekelték, hiszen jellemző, hogy a Magyar Tudományos Akadémia levelező tagságát 1844-ben nem katonai tárgyú munkássága miatt kapta meg, hanem értékes tanulmányaiért a selyemhernyó-tenyésztés, szederfaültetés, svájci tehenészet köréből.[103] Bułharyn lengyel tábornok megjelent emlékirataiban nem beszél arról, hogy Kossuth, mint László titkára írja, tőle „rendes órákat vett hadászatból”. Valószínű, hogy gyakran voltak együtt, s ekkor egészen természetesen a szabadságharc katonai dolgait beszélték meg együtt. Ezt látta és hallotta László, de rendszeres tanításról nem lehetett szó, hiszen ezt Bułharyn bizonyára megemlítette volna emlékirataiban.

Kossuthnak Kiutahiában összeállított rendkívül érdekes hadtudományi elméleti írásainak, szervezési és szabályzatszerkesztési munkálatainak fő célja volt, hogy magát hadvezérré képezze ki, s ne kelljen államvezetési terveit, elhatározásait és azoknak katonai végrehajtását mások kezére bízni. Vagyis ő elkerülhetetlennek ítélte az államfő és a legfőbb hadvezér hatáskörének egy kézben való egyesítését. Ez a kérdés, hogy mi jobb, ha az államfő egyúttal maga a sereg fővezére, vagy pedig az, hogyha az államfő mellett a hadműveleteket egy tőle választott fővezér, de kizárólag az államfő akarata és irányítása szerint vezesse, a hadtörténelmi irodalomnak mindig vissza-visszatérő problémája, amit végeredményben megnyugtatóan eldönteni máig sem lehetett. A felvetett kérdésnek azonban ma már csak visszatekintő érdekessége és hadtörténelmi értéke lehet, de nem nyújt tanulságot egy jövő háború hadvezetésére.

Hogy a hadvezér-államfő egy személyben való fellépése jobb, vagy a hadvezér hatáskörének elválasztása az államfőétől, arra a több ezer éves hadtörténet pró és kontra számos példát mutat. Az államfő-hadvezér tisztének egy személyben való ellátása kétségkívül jól bevált pl. Julius Caesar, Makedóniai Nagy Sándor, Gusztáv Adolf svéd király, Nagy Péter cár, II. Nagy Frigyes porosz király, nálunk pedig Hunyadi Mátyás, Bethlen Gábor és II. Rákóczi Ferenc életében. A kétfelé osztott vezetés pedig eredményes volt pl. I. Vilmos porosz király, később német császár uralkodása alatt, amikor ő mint államfő nem avatkozott a hadműveletek vezetésébe, azt elintézte Moltke tábornagy három győzelmes háborújában (1863–1864-ben Dánia, 1866-ban a Monarchia és 1870-ben a franciák ellen). A Habsburg uralkodók személyesen az újkorban már nem vezettek háborúkat, ehhez hadvezéreik, Savoyai Jenő, Károly főherceg, Radetzky jobban értettek. A francia Lajos királyok sem mozdultak ki kényelmes párizsi udvarukból, a háborúkat elintézték helyettük Turenne, Condé, Coligny hadvezérek. Utóbbi esetnél azonban veszélyes, ha az egyik személy tekintélyben, erélyben hatalmasabb a másiknál, és azt polcáról letaszítja. I. Napóleon 1795-ben még a Konvent felszólítására lett hadvezér, és vívta harcait Észak-Olaszországban és Egyiptomban. 1799-ben azonban, mint első konzul, megbuktatta a kormányt, katonai diktátor lett, s császárrá kiáltotta ki magát. XII. Károly svéd királyt Nagy Péter cár megverte 1709-ben Poltavánál, seregével török földre szorulva, évekig ott vesztegelt, s azalatt otthon, Svédországban már megindult az ellene irányuló forradalom, úgyhogy kénytelen volt az ismert gyors utazására vállalkozva seregét otthagyni és hazasietni.

A kettős vezetés tehát ott jó, ahol jól megalapozott államforma mellett jó kormányzás biztosítja a nemzet nyugalmát bel- és külpolitikai téren otthon, a fővezér pedig ezalatt zavartalanul folytathatja a háborút esetleg távol eső hadszíntéren. Kossuth álláspontja a szabadságharc második évében még az volt – mint Görgeihez intézett előbb idézett leveléből tudjuk –, hogy ő viszi a „kormányzatnak iszonyú terhét” és határozza el a hadsereg mozdulatainak „irányzatát”, tőle a sereg élére állított vezérektől engedelmességet követel. A háború második felében már megváltoztatta ezt az álláspontját, s azt tartotta volna helyesnek, ha ő lett volna a fővezér. Angliai, amerikai szereplése után tevékenyen részt kívánt venni az 1859-ben kitört olasz háború nyomán keletkezett európai bonyodalomban. Január 17-én Klapkával Londonban folytatott beszélgetésében határozottan leszögezi véleményét: „megszilárdult kormány mellett, melynek formái már gyökeret vertek a gépezete az államot minden irányban áthatotta, – a hadvezér szerepének nem kell, sőt nem is tanácsos a kormányzó szerepével azonosítani, ott a hadvezért tökéletesen féken lehet tartani. Forradalomban nem így van… Egy kézben kell lenni a vezérletnek és a kormányzatnak.” [104]

Ebben Kossuthnak annyiban igazat kell adnunk, hogy egy forradalom, szabadságharc megindításakor egy vezető egyéniség elhatározása állítja össze új kormányát, azzal szoros összműködésben kell hadseregét is megszervezni s az első időkben a hadműveleteket talán vezetni is, legalább addig, amíg otthon az új forradalmi államrendszer „megszilárdult kormány” mellett irányíthatja a nemzet életének minden megnyilvánulását. De véglegesen talán még nem előnyös ez a megoldás egy szabadságharc alatt, amelynek esetleg nem lehet földrajzi központja, ahol a kormány zavartalanul dolgozhatik. Mert nagyon természetesen előfordulhat, hogy mialatt az államfő, mint fővezér, az ország, illetve a kormány székhelyétől távol vezeti a hadműveleteket, azalatt otthon súlyos belpolitikai válságok, esetlegesen váratlanul felmerülő külpolitikai helyzetek elkerülhetetlenül szükségessé teszik, hogy az államfő-hadvezér otthagyja a hadszínteret, mert megjelenése a kormány székhelyén rendkívül fontos és elkerülhetetlenül szükséges. S ha a válság hetekig, hónapokig eltart, a hadvezetésben – mert a háború ezalatt is tovább folyik – ingadozás állhat elő, ha nincs ott a helyszínen az államfő-hadvezér. Hiszen tudjuk, hogy pl. II. Rákóczi Ferenc szabadságharcában, amelynek nyolc éve alatt ő mint államfő s egyben fővezér, nem vezethette a szabadságharc politikai és katonai ügyeit egy fővárosból mint állandó székhelyéből. Levelezéseinek keltezéséből pontosan meg tudjuk állapítani,[105] hogy ő a 8 év alatt 350 helyen fordult meg, s szenátusa, főhadiszállása vele vándorolt.

Végeredményben azt mondhatjuk, hogy a hadtörténet tanulságai szerint a felvetett kérdésben két körülménnyel kell számolni. Az első, legfontosabb feltétel az illető személy rátermettsége – azaz olyan férfi lehet egy személyben államfő és hadvezér, aki diplomáciai, politikai tudással és katonai szakismeretekkel rendelkezik, s mind a nemzet katonasága, mind polgári, azaz nem katona lakosságának korlátlan bizalmát bírja. De még akkor is szükséges, hogy a mindenkori konkrét körülmények, a társadalmi, szociális, közgazdasági helyzet megadják a lehetőséget és keretet egy lánglelkű államfő, egyben fővezér érvényesüléséhez.

Kossuth Lajosban kétségkívül megvolt minden tehetség, széles körű áttekintőképesség és az egyéniségéből kiáradó sugalmazóképesség, hogy ezt a kettős szerepet elvállalhassa, s a nemzet egyértelemmel hozzájárult ehhez. Katonai téren ő maga érezte legjobban, hogy ezt az életformát – vagy mondjuk, mesterséget – a szabadságharc alatt nem sajátította el, s ezért használta fel kiutahiai száműzetésének másfél évét arra, hogy magát a katonai tudományok minden ágazatában, legalább elméletileg kiképezze. Bámulatos szorgalommal és kitartással tanulmányozta az eddig kezeihez jutott hadtudományi könyveket, és készítette érdekes – mint ő mondta – „dolgozatait”. De Kiutahiából való távozása után sem hagyta abba katonai továbbképzését, bár azután már nem foglalkozott katonai tárgyú írások megfogalmazásával. Gazdag könyvtárának katonai része bizonyítja, hogy Angliában, Amerikában, Olaszországban való későbbi utazásai alatt igen sok akkor megjelent katonai szakmunkát vásárolt, és sok francia szakmunkát is, de csak a villafrancai béke utáni időkig. Katonai tárgyú könyveket ezután már nem vásárolt, ilyenek könyvlajstromában nem szerepelnek. A villafrancai fegyverszünet után Zürichben megkötött béke Kossuthnak sok illúzióját rombolta szét, mert bebizonyította, hogy a nyugati nagyhatalmaknak már nem volt érdeke Ausztria gyengítése és egy forradalmi úton visszaszerzett magyar független állam talpra állítása. Érdemes ebből a szemszögből, azaz Kossuth katonai tudásának méltatásánál kissé részletesebben foglalkozni könyvtárával, amely halála után, 1894 nyarán összes hagyatékával együtt Budapestre került, s ma az Országos Széchényi Könyvtár birtokában van.