DÖRFLER KATALIN

BELENÉZTEM A NAPBA

Könyv Guru

Budapest, 2022

TARTALOMJEGYZÉK

Előszó

Édesanyám

Kicsi Csillagvirágom!

Az én Édesanyám

Mama

Utazások

Lillafüredi élményeim

Hajnali séta az Érsekkertben…

A pecsétgyűrű

Az én „Tiffanym”

Időutazás a múltban

A pihentető húsvét

A hegyek közti pisztrángos

Az „Öreg hölgy” árnyékában

Hazamegyek

Szigethalom–Budapest–Frankfurt

Nyárvégi utazás

Egy várva várt találkozás

A Vikingek földjén jártam…

Repüléseink története

Elmélkedések, merengések, barátaim és szeretteim

Ott, túl a rácson…

A homokdűnéken túl…

A szó sodrásában

Belenéztem a barna szemedbe…

A játékdoboz

A legkisebb unokám

Imre hazatér

Könnyek közti ölelés…

Azok a távolodó lépések…

Séta a faluban

No, fiam, jössz–e már?

Papa és a játékra éhes gyerekek…

Várni valahogy másképp

Európa, én is itt vagyok…

Napsütötte vasárnap

Állj meg egy percre…

A szövetséges partner

A Mama gombos doboza

Májusi eső

Egy befejezett élet

Egy falat kenyér

Egy pohár bor az asztalon…

Együtt a korral…

A megtalált boldogság

Kis Mózes emlékére

A diófák élni akarnak…

Életbe engedő levél…

Életpercek…

A kisegér és a számítógép

A szelídgesztenye I.

A szelídgesztenye II.

Ezernyi csillag

A gesztenye vallomása

A csendes együttlét…

A citrommag

A gép mindig gép marad

Látogatások és utak megtétele…

Oly rég jártam a határban…

Dióverés és diószedés

Állok a zuhany alatt…

Tücsökkoncert gondolatokkal…

A gyöngyök varázsa

A hontalan fülesbagoly…

A semmittevés nyara

Belenéztem a Napba

Kapuk…

A vadszőlő színvilága ősszel

Az éjszakai körjárat

Hablaty…

„A szellemi ébredés főnixmadara az emberi kétségbeesés hamvaiból születik…”

Tóni egyéves emlékezése napján

Ébredéseim a körülvevő világra

A tollpihe

A szellemi ébredésem főnixmadara az egyedüllét megtapasztalásából születik újra

Olvasás

Holdszivárvány

Tervek és gondolatok

A szellemi ébredésem főnixmadara a lét síkján kezd utaztatni, a tanító segítségével…

A Teremtő segítsége

Mindig meglátni a természet csodáját

Mi ketten

Önbizalom az úton, ahol járok

Útkereszteződés I.

Útkereszteződés II.

Álom vagy valóság?

Gondolataim a száraz föld nyomán

„Szépkorúak emlékei hevesben”

Találkozások

A kötet lektoráról

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Először is azoknak a személyeknek, akik nélkül nem élhettem volna meg a történeteimet. A két testvéremnek, Dörfler Róbertnek és Kadocsa Dezsőnének (Dörfler Juditnak) a sok biztatásért és a létükért, hogy vannak. A gyerekeimnek és az unokáknak, akikkel a sok–sok történet létrejöhetett. A barátomnak, Szőke Balázsnak, aki életszakaszom legnehezebb pillanatától fogja a kezem és vezet, hogy jobban megismerjem önmagamat. Dr. Kiss Mária családorvosnak, aki gondoskodik rólam több mint három évtizede. A barátaimnak és a már eltávozottaknak, hogy bizonyos életszakaszban az utamon kísértek, köztük vannak írók, újságírók, festők, tanárok és egyszerű civil emberek. Dr. Sós Tamásnak, akivel a civil munka hozott össze, és az évtizedek folyamán barátokká váltunk.

Köszönet illeti meg a lektoromat, Vincze Viktóriát, filozófia és török szakos bölcsészt, akit a sors a legváratlanabb pillanatban mellém rendelt, aki a szakmai tudásán kívül a szívét, lelkét beletette, hogy ez a könyv megjelenhessen.

Dörfler Katalin

ELŐSZÓ

Önéletrajzi ihletésű, érzelem– és gondolatgazdag irodalmi alkotást tart az olvasó a kezében. Példaértékű cselekedetekről, küzdelmekről, sikeres életútról olvashatunk. Jellemzőek az őszinte, meghitt felvetések, az elköteleződés a családért, barátokért, a szűkebb és tágabb környezet fejlődéséért. A könyv írója, Dörfler Katalin 1954–ben született Budapesten. Édesapja műbútorasztalos, édesanyja háztartásbeli volt. Eddigi életének felét a Csepel–szigeten élte meg, a másik felét a Heves megyei Karácsondon. Négy gyermeke van és tizenegy unokája. Iskoláit Szigethalmon, Ráckevén és Budapesten végezte. Élete egy hosszú szakaszában civil munkával foglalkozott, nyugdíjasklubot vezetett. Életsarok címen beszélgetős riportokat készített, irodalmi esteket tartott. Megtisztelő a barátsága, az elmúlt évtizedekben figyelemmel kísérhettem közéleti pályafutását, új értékeket létrehozó fantáziadús, ötletgazdag tevékenységét. Számos Heves megyében szervezett programon, rendezvényen találkoztunk, színes egyéniség, rendkívül problémaérzékeny, minden cselekedetében a szépre, a jóra törekvő pozitív személyiséget ismerhettem meg benne. Sokoldalú, találékony, kreatív munkássága rajzolódik ki a könyvet olvasva, karakteres vélemények következnek egymás után, amelyekből mindannyian meríthetünk, tanulságul szolgálnak az olvasó számára. Figyelemre méltó, ahogyan a mottóját megfogalmazta: „Írásaiban komponál, hímzésben fest, gyöngyözésben alkot.” Megtudhatjuk, hogy a szerzőnek kilencéves kora óta készülnek írásai. Poétikus alkat, mindig magas hőfokon ég. Életmódja az alkotómunka. Néhány publikációja megjelent az Álomban, ködben, harmatban és a Szótól szóig antológiában, az Európa, mi is jövünk válogatott gyűjteményben, a Tiszavidék című folyóiratban, a Fényszóró lapban. Elkészült versenykönyve Fáznak a csillagok címmel. Oszlár Zsuzsanna írónő mesekönyveinek (A tűzben nyíló bűvös virág és a Csendül az éj) szerkesztője volt. Sokat elárul az író gazdag gondolatvilágáról a mostani kötet címe: Belenéztem a Napba, majd arról értekezik, hogy mit látott meg a lelke. Meglátta mindazt, ami hosszú évek alatt vele megtörtént. Sajátos látásmódjában ábrázolja, hogy elmondhatatlan, mennyi szín van, és volt élete festővásznán. A sok élmény és megtapasztalás, ami érte, számtalan tanulnivalót, örömet, bánatot, reményt, hitet és szeretetet adott számára. Hitvallásként is értelmezhető, ahogyan véleményt mond azokról, akikkel valamikor is kapcsolatba került. „Szeretni kell, mindent és mindenkit, akit utamba fújt a szél, szeretni, mert nincs más, csak a szeretet.” Életképei szinte megelevenednek előttünk, az olvasó is hatása alá kerül a leírtaknak, és beleképzeli magát ezekbe a helyzetekbe. A szerző szereti a szeptemberi reggeleket, amikor kint ül a teraszon, és megfigyeli a körülötte ébredező embereket, az állat– és növényvilágot, a reggeli készülődést. Gondolatai a régmúltban járnak, amikor a környéken élők egy összetartó közösséget alkottak, ma viszont már nem ismerik az újonnan ideköltözötteket. Közben a diófák ágai közül kibújt a reggel még nem vakító nap, amibe belenézett, fürdőzött benne, hogy jó energiákat kapjon, és újult erővel végezhesse a napi munkáját. Dörfler Katalinnak a mindennapi küzdelmeihez is van miből merítenie, gazdag útravalóval indult el az életbe. Édesanyja sorait is olvashatjuk a kötetben, aminek külön története van: nem akármikor, a tollforgatónk házasságkötésének napján hajnalban készült, és testvéri közvetítéssel jutott el hozzá, jóval később. Felemelő és szívet melengető sorok sorjáznak a könyv lapjain, előrevetítve, hogy több évtizedre visszatekintve egy érzelmileg felfűtött szülő–gyermek kapcsolatot ismerhetünk meg. Az Édesanyám című résznél feltárulnak előttünk a családi gyökerek, az otthon melegsége, a rózsakert megkapó hangulata, a szigethalmi időszak életképei. A Mama című szöveg már Karácsondon született, a közeledő karácsony jegyében, felelevenítve a család küzdelmes, másoknak is példát mutató történetét. Az Utazások fejezetben a szép természeti és épített környezetre történő rácsodálkozás kitüntetett helyet foglal el a szerzőnk életében. A kötet egy útikönyv alaposságával mutat be hazai tájakat, látványosságokat – többek között a lillafüredi Palotaszállóban eltöltött napokat, a parádi Cifra Istállót, a hajnali egri Érsekkertet. Látszatra a nevezetességek hiteles ábrázolása a „fő szála” a történetnek, valójában pedig ekkor is az emberi kapcsolatok feldolgozására helyezi a hangsúlyt, azok napos és árnyékos oldalait, az élet egyenes és rögös útjait is elemzi. Az én „Tiffanym” fogalmazvány tanulsága, hogy nem kell New York patinás ékszerüzletébe elutazni – ami amúgy sem a kis keresetű embereknek van kitalálva –, hazai környezetben is felébredhet hasonló vágy, emelkedettség, büszkeség érzése, hogy ide eljutott, feltöltődik, ha egy márkás üzletben sétálhat, megtekintheti a kínálatot, netán felpróbál egy különleges darabot, vagy megkóstolhat valami ízleteset. Az alkotónk számára ilyen hely Budapesten a Vörösmarty téren a sok látnivaló közül a Gerbeaud–házban lévő cukrászda, szűkebb környezetében pedig a Gyöngyös belvárosában található rőfösbolt, méteráru, vagy ahogy a régi törzsvásárlói emlegetik, a „sötét bolt” a Szent Korona–házban. Itt is az emberek egymáshoz történő viszonyulásának ábrázolása kerül előtérbe, a vevő–eladó kapcsolat, az igényesség, az egymásra történő odafigyelés, a másik elfogadása, munkájának, személyiségének tisztelete. Az utazásoknál hazai és külföldi tájak váltják egymást, Szilvásváradtól Fenyőfőig számos nevezetes helyről olvashatunk. Eljutunk a volt Jugoszláviába, egy másik résznél Gyöngyösről indult autóbuszos társas út során Bécs és Párizs nevezetességeit, köztük az „Öreg hölgyet”, az Eiffel–tornyot ismerhetjük meg. Betekintést kaptunk, hogy a lírikusunk a Szigethalom–Budapest–Frankfurt útvonalon milyen érzésekkel jutott el gyermekeihez Németországba. Megismerhetjük számos repülőút történetét Szófiától Rómáig, sőt a vikingek földjén is járt az író, amely ma is mágnesként vonzza a maga ismeretlen tájaival. A „hazamegyek” gondolata minden út vége felé közeledve erősen megfogalmazódott a könyv készítőjében, ugyanakkor azt a kérdést is felteszi önmagának, hogy hol van a haza. Hiszen ahol most él, itt is itthon van, ha a kertbe kimegy, a Mátra havas csúcsát látja, és egy kicsit közelebb Visonta kéményeiből árad feléjük a füst, ami nem éppen biztonságos környezetvédelmi szempontból, mégis több évtizede itt van az otthona. De ha azt a szót hallja, hogy Csepel–sziget, gyorsabban ver a szíve, és a szél fuvallata is azt susogja, hogy menni kell, mert ott is várnak rá. Az Elmélkedések, merengések, barátaim és szeretteim fejezet, mint a cím is sugallja, nagyon szerteágazó része a könyvnek. Az írásokon végig érzékelhető az a szellemiség, ami Dörfler Katalint jellemzi. Bemutatja a rendkívül kiterjedt baráti körével való tartalmas kapcsolatát, a mindenen átható családi szeretetet, mindezek az olvasmányokba beágyazva jelennek meg különböző életképekben. A memoár A csendes együttlét (Lakatos Ilonkának) című részben egy hegytetőn megállva, és körbenézve a következő magasztos gondolatot rögzítette: „Azt gondolom, hogy a teremtő fentről figyeli a tevékenységünket, a mozdulatainkat, segít, hogy a gödrökbe ne tekerjünk bele. Úgy gondolom, egy befelé figyelő ember vagyok, sokszor hallgatok a megérzéseimre, vagy a belső figyelmeztetésekre.” Poétánk a barátságot Hamvas Béla gondolataival fogalmazta meg: „Valami érthetetlen kapcsolat van a barátság és a csillag között. Miért csillag a barát? És miért barát a csillag? Mert olyan távol van, és mégis bennem él?” A családról, a családhoz történő kötődésről több helyen is olvashatunk a kötetben. A négy generáció közötti együttélés fontosságát emeli ki, ahol együtt van a gyermek, a szülő, a nagyszülő és a dédszülő. Utalás történik arra is, hogy sajnos egyre kevesebb család van együtt, ami aggodalomra ad okot, és amibe nem lehet beletörődni… A következő fejezet A szellemi ébredés főnixmadara az emberi kétségbeesés hamvaiból születik… Figyelemre méltó gondolatokat találhatunk a Tóni egyéves emlékezésnapján című résznél. Olyanokat mond ki a szöveg, amit sokan önmaguknak sem mernek bevallani. A könyv főszereplője minden élethelyzetben feltalálja magát, tartalmas, minőségi életet él, példaértékű volt, ahogyan figyeltek egymásra Tónival. „…milyen szerencse ért, hogy ismerhettem, hogy vele lehettem élete utolsó tizenhárom évében, hogy a társam volt az útkeresésem egy hosszú szakaszában. Mély nyomot hagyott bennem. Most is van egy útitársam, egy Tanítóm. Nehéz utakat járunk be együtt. Utunk során sokat olvasunk könyveket, melyek bevezetnek egy olyan világba, amely mellett fiatalabb korunkban elmentünk, vagy figyelmen kívül hagytunk.” A Szépkorúak emlékei Hevesben fejezet arról szól, hogy egy új környezetben, akkor, amikor sokan befelé fordulnak, hogyan lehet barátokra lelni, közösséget építeni, másokat segíteni, küzdeni az igazságtalanság ellen. Települési, megyei, és ha szükséges, országos szinten is megtalálja azokat, akik partnerei tudnak lenni abban, hogy a szervezőmunkája sikeres legyen, másokon segítsen, közben feldolgozza, és helyén kezeli, amennyiben igazságtalan támadások érik. Dörfler Katalin ilyen közegben tudott sokak által elismert, kiemelkedő személyiséggé válni az elmúlt évtizedekben, amire méltán lehet büszke.

Kedves Olvasó! Az alkotó által bemutatott minden egyes történet külön–külön is megszívlelendő tanulságokkal, példákkal szolgál, amit mindannyiunknak érdemes továbbgondolni. Összességében egy pozitív életfelfogást ismerhetünk meg, egy olyan emberről szól a kötet, aki nem fél a kihívásoktól, a változásoktól.

Dr. Sós Tamás

ÉDESANYÁM

„… amikor a gyermek látta a káoszt a világban, és félelmet érzett, az anyjára pillantott, s Hitem, Reményem, Szeretetem alapjának nevezte őt…”

KICSI CSILLAGVIRÁGOM!

(Édesanyám levele)

Ezt a levelet a házasságkötésed napján hajnalban írom, 1971. augusztus 28–án, hajnali negyed ötkor. Te is elmész a házból, más emberek otthonában fogsz élni, más vallás és más szokások között. Judit testvéred lezárt borítékban fogja ezt a levelet is megkapni, így is őriz már két darabot, így ez lesz a harmadik. Ha megéred az ötvenötödik évedet, ami nagyon nagy szó lesz, akkor ebből a levélből látni fogod a múltból visszaköszönő szülői gondoskodást, előrelátást. Nem is tudom, hogy fogalmazzam meg számodra, mi is lesz ez.

Életem legnehezebb szakaszában fogantál, és jöttél a világra. Azt hittük, halva születtél, mert hangot nem adtál ki magadból nagyon sokáig, és kékes volt a tested, mint aki fázott az anyai méhben. Pedig vigyáztam rád, és nagyon féltettelek. A testvéreid is mindig takargattak, mert reszkettél majdnem egyéves korodig. Azt, hogy eddig a napig mennyit szenvedtél, én tudom csak igazán, hiszen az orvos heti vendég volt nálunk. De ma örülnöm kellene, mint édesanya, de ismered apád dühét, nehezen tudok felhőtlen maradni.

Kicsi Csillagvirágom!

Szeretném, ha megtalálnád az igazi boldogságodat, ennek a sváb fiúnak az oldalán, de… és ez a de aggaszt. Most mérges vagy, és el szeretnél kerülni itthonról, és szerintem ezért mész férjhez. Úgy látom, hogy van benne érzés is, mert Te, Kicsim nagyon felfűtött érzelmekkel bírsz, csak még nem fedezted magadban igazán föl. Teljesen olyan vagy kinézetre, alkatra, erős akarattal és céltudatosan, mint a nénikéd, Gabi Izraelben, aki életben maradt a lágerben. (Isten nyugosztalja, és béke legyen a lelkében!) Te is egy egyéniség vagy, igaz, most még nem tudod, mit kezdj magaddal, és később már nem leszek melletted.

Sok cselekedeted lesz a jövőben, jó is, és olyan is, amire később azt mondod, hogy talán nem kellett volna. Vigyázz, a segítőkészségedet sokan kihasználják és félreértik. De te hallgass a megérzésedre, mert ez kicsi gyerekként is mindig bejött. Szeretethiányod volt születésedtől fogva, pedig hidd el nekem, szerettünk, és igyekeztünk ezt mindig kimutatni. Sajnos a mi családunkat annyi tragédia érte, hogy lehet, hogy valamit kihagytunk, mert naponta többször megkérdezted tőlünk, és a testvérektől: „Ugye szerettek engem?” Vigyázz, kicsi lányom, arra, hogy ezt a kérdést csak jó embernek tedd föl! Aki szívből fog szeretni, meg fogod érezni kérdés nélkül is.

Sose akarj többet az élettől elvenni, csak annyit, ami szükséges, ne halmozz, és ne gyűjts vagyont! Ha valami módon mégis lesz, tudd, hogy sokan vannak, akiknek nem jut a mindennapi betevőre, és akkor tudni fogod, mi a dolgod, én ebben olyan biztos vagyok, mint abban, hogy ma oltár elé állsz, Szigetcsépen.

Kicsi Csillagvirágom!

Amikor megszülettél, azon a napon egy csillagvirág bontotta ki virágba boruló szirmait a Vas utcai klinika ablaka alatt, ezért kaptad a Katalin anyakönyvi neved mellé otthoni használatra ezt a nevet, csak tőlem. Egyszer majd megértő társra és léleknyugalomra találsz egy olyan férfi mellett, aki nagyon fog téged becsülni, és szeretetet érez irántad, akkor majd őt kérd meg, hogy hívjon így! Akkor érkezel majd igazán haza, és mellette nyersz békét is fáradt kis szívedben. De ez nagyon soká lesz! Megpróbáltatásokkal teli élet vár rád, mint minden Dörfler lányra ebben a családban. Állj talpra, rázd le magadról, és menj tovább, kicsi lányom, hiszen Istennek tervei vannak veled, meglátod, hiszen szabadnak születtél!

Ha a házasságod valamilyen oknál fogva nem lesz tartós, ne siess társat keresni (lehet azt később is), inkább adj időt magadnak! Hidd el nekem, hogy mindenkinek megszületik a társa is, megérkezik a földre, lehet, hogy fiatalon, lehet, negyvenéves korban, de lehet, hogy még később. Próbálj meg türelmesen várni, használd életed idejét tartalmas eseményekre!

Gyerekként alkotó voltál, a semmiből mindig létrehoztál valamit, lehet, hogy ez lesz a megélhetésed forrása is. Tanulj még, eszed van hozzá, kitartásod is, csak ügyelj az egészségedre! Ha csalódsz a társadban, vagy ő benned, engedd el emelt fővel, sose lásson sírni! Vigyázni fogok rád, bárhol leszel! Ha becsukod a szemed, veled vagyok, és együtt imára kulcsoljuk kezünket, majd könnyebb lesz.

Kicsi Csillagvirágom!

Ma kellett megírnom ezt a levelet, mert ma elengedlek el könnyek közt. Most sírtam el mindazt, amit egyszer majd elolvasol, és talán nem lesz késő még.

Ne felejtsd el, hogy azért születtél, mert akartunk, mert a borzalmak után is szerettük egymást Édesapáddal, és ma is szeretjük, de ő megkeseredett, mert bántották, és borzalmakat élt meg ott a hegyen. Szeretném hinni, hogy megtalálod a szeretetet magadnak, és az igazi társat. Keresd meg az úton, vagy menj vele szembe, meg fogod érezni, hogy ő az igazi!

Ma belenézek még a fátyol leengedése előtt azokba a tiszta nagy szemekbe, és elengedlek, de lélekben és a szívedben mindig ott vagyok veled. Legyen áldás rajtad egész életedben, és próbálj meg boldog lenni! Ne szerelemmel, mert az ellobban, hanem szeretettel, mert te csak úgy vagy életképes!

Szigethalom, 1971. augusztus 28., reggel 6 óra 15 perc

AZ ÉN ÉDESANYÁM

Az én Édesanyám a maga nemében páratlan asszony volt. 187 cm magas és olyan 100 kg súlyú. Mindennel formásan ellátott szépasszony. A szeme nemcsak apát igézte meg, hanem mindenkit, aki csak egyszer is látta. Vesékig látott fürkésző tekintetével, de ha a gyermekeire pillantott, vagy szerettei közelében volt, mosolygott ez a szempár. Az a típus, aki csak egyszer szeret igazán, de a sírig.

A tűz, az éltető tűz generációkon keresztül benne égett, ezt adta tovább gyermekeinek, és a későbbiekben ezt lehetett tapasztalni a leszármazottakban. A történetek, amiket elmondott, előadott, eljátszott nekünk, gyerekeknek, maguk voltak az igazi szórakozás. Nekünk ez volt a színházi előadás mindaddig, amíg igazi színházba nem mentünk. Ezen nőttünk fel. Apa és anya régi orsós magnóra táncversenyt rendezett kint az udvaron, és ez nekünk, a falun élő gyerekeknek élményszámba ment. Életjeleneteket játszottak el, például ahogy ülünk egy cukrászdában, és a süti mellé isszuk nád szívószállal a bambit. A valóságban kemencében sült lángost ettünk, és házi málnaszörpöt szürcsöltünk, miközben törökülésben körbeültük az udvari tánchelyet. Az Édesanyám nevetése olyan zene volt, mint amikor ünnepre hívnak a harangok. Messze szállt, gurgulázva tört elő a garatból, arcán a két kis gödröcske kimélyedt, és a szeme ragyogott. Pedig nehéz életet szánt neki a sors, hiszen olyan világban élt, amikor az embert kísérleti lénynek tekintették.

Amikor később elmúltak a viharfelhők, az élete valamicskét könnyebb lett, de az egészsége tönkrement. A gyerekei mélységes szeretete és szerető férje féltő gondoskodása vették körül.

Több száz rózsát nevelt egy olyan rózsakertben, amit maga telepített. Senkit nem engedett el egy szál virág nélkül, mert azt mondta, hogy az a szeretet és tisztelet jele. A lakás kora tavasztól késő őszig állandóan frissen vágott virággal volt tele. Télen a lehullott és összeszedett rózsalevél teáját itta a család. Az az íz még ma is a számban van! Felejthetetlen!

A szépséges rózsafejek az illatukkal, színgazdagságukkal köszönték meg a féltő gondoskodást.

Ma már én is felnőtt vagyok, és ezekkel a gondolatokkal köszöntöm ott fenn, az égi rózsakertben az Édesanyámat.

Szigethalom, 1985

MAMA

(Édesanyám emlékére)

Az üvegezett veranda egyik sarkában kényelmes székében ül Mama, kezében elmaradhatatlan kötése, melyből valakinek valami készül a családban. Körülötte kedves virágjai, az asztalkán hordozható rádiósmagnója, melyből régi slágerek dallamai szólnak.

Lassan közeleg a karácsony, és számolgatja, hogy minként tud mindenkinek valamilyen csekélységet adni. A nyugdíja kevés, de mindig beosztó asszony volt. Van spórolt pénze, amit egy évben egyszer, karácsonykor szokott elkölteni. Nagy családja van, és ő ennek örül, mert valaki mindig van körülötte, így az egyedüllét érzése csak este éri utol. Ilyenkor a kéz megáll félúton, és észre sem veszi, hogy gondolatban máris a múltban jár, és fiatal lányként szedi a réten a virágot, amit koszorúba köt és hazavisz.

Este bálba megy, gardedám, az édesanyja varrta a báli ruháját. Lassan húszéves lesz, de szíve és lelke gyereklány még, és az iskolában is a lányok sokszor nekiszegezik a kérdést, hogy nincs még udvarlód? Nincs – válaszolja, hiszen tudja jól, hogy majd amikor Isten megszólaltatja lelkében a kisharangot, akkor jött el az ő boldogságának az ideje, de addig anya és apus a fontos, hogy ne érezzék magukat egyedül. A teadélutánok is oly gyorsan elszaladnak, ahol kártyáznak, beszélgetnek, kötögetnek, és a barátnők a hátsó szobában kuncogva mesélik a randevújukat. Ő csak hallgat, és cseppet sem sajnálja, hogy nem tud mit mesélni.

Hirtelen hideget érez, mert a térdét borító takaró lecsúszott a földre, és ez visszarántja a jelenbe. Észre sem vette, hogy lement a nap, és elfelejtette a tüzet életre kelteni, és most nagyon fázik. Lassan kinyújtotta fájós lábait, felállt a karosszékből, és tette esti munkáit. Hiába mondogatták a gyermekei, hogy nem szabad folyton a múltban kalandozni, mert egyszer csak nem tér vissza, és erre még Zellmann, az orvos is figyelmeztette. De már olyan nehéz volt megtenni, amit kértek tőle. Összehajtogatta a kötését, a tűket egymásra helyezte, a kosárkát feltette a karosszékbe, hogy meg ne botoljon később benne, de ahogy a kezébe vette, eszébe villant, mikor is kapta ezt a kosárkát. Apus udvarlási ajándéka volt teli déligyümölccsel. Lassan tapogatózva elért a kályháig, ahol a sercegő gyufa felvillanó lángot bocsájtott ki, ahogy a gyújtós alá tette. Ott állt a sötétben, és fázós kezeit a kályha még hideg csövéhez tette, hogy szép lassan a csővel együtt átmelegedjenek. Kis idő elteltével halványsárga fénycsíkok hulltak szét a szobában, és vetődtek a szőnyeg apró mintázatára. Mama nagyon szerette a tűznek ezt a mesés játékát, és képes volt perceken át mozdulatlanul nézni ezt az egyetlen fényt a helyiségben.

Később felgyújtotta a lámpát, és várta haza kisebbik lányát, mert ma itt tölti az éjszakát. Már előre örült, mert játszani fognak, kártyáznak, és lefekvéskor még váltogatott sorokban olvasnak. Ez egy olyan esemény, amit ők ketten ki nem hagynának az együttlétükkor. Kiment hát a konyhába, és lassú melegítésre odatette az ételt, amit majd együtt elfogyasztanak a lányával, ha megérkezik. Még egy hónap van az ünnepekig, amikor végre itthon lesznek a többiek is: a lányai és a fia, és eljönnek az unokák is! Tudta, hogy most nem az elmélkedésnek van itt az ideje, mert az ételt feltette, és figyelnie kell, hogy le ne égjen. De hopp! Az emlékek fonala megint elindult.

Már nem érzett hideget, és nem fázott. Elsőszülött lányát tartotta kezében, és vitte anyusnak megmutatni a kis Ruthot. Gyönyörű fekete hajú, fekete szemű egészséges baba. Csodálatos kisgyermek érkezett a családba. Boldogságos évek voltak, pedig a világban dúlt a háború, az üldöztetés, és apus időnként napokig nem jött haza, mert az övéinek segített. Aztán egyszer csak vége lett a világégésnek, és újabb gyermek jött, egy fiúgyermek, aki állandóan sivalkodott, és hangja megtöltötte az egész házat, de amint jóllakott, gyorsan álomba merült. A kis Rob lett a legjobb gyermek, ami büszkeséggel töltötte el. Apus sokat dolgozott, hogy a háború után kis családja ne szenvedjen semmiben hiányt. Az asztalosműhelyben készültek a berendezési tárgyak, a bútorok, az etetőszék Robnak, hogy lassan ő is a nagyok között lehessen. Ruth két évvel volt öccsénél idősebb, aki lefoglalta a sok játékkal. Apus az életét adta volna kis családjáért és a feleségéért.

S amikor idáig ért az emlékezésben, hirtelen feleszmélt, az étel harsogóan rotyogott a lábasban, és kint az ajtó előtt valaki a cipőjéről tisztította a havat, és hangosan küldte Fickót a helyére. De az eb örömében csaholt, és rekedten ugatott. Érezte, hogy régi kis gazdája érkezett a szülői házba. Rebeka örömmel simogatta a hűséges állat okos fejét, és beszélt hozzá, majd kesztyűjét levéve kinyitotta az ajtót, és hangosan beköszönt: „Szervusz, Mama! Hazajöttem.” Mivel válasz nem érkezett, még egyszer szólt talán, hiszen ő aggódott legjobban az anyjáért, aki Apus halála óta egyre többször kalandozott az emlékek világában, de egyik gyerekéhez sem akart odaköltözni. Nem akart megválni az ismerősöktől, a kerttől, a megszokott háztól, az utcától, a bolttól. Itt volt otthon, ahol kéz a kézben sétáltak Apussal, ahová a gyerekek születtek, és ahol együtt éltek, több mint negyven évet. Belehalt volna, ha innen el kell mennie. Most Mama az emlékezést adta cserébe Apusnak, aki a csukott szemek előtt megjelent. Mivel válasz még mindig nem érkezett, Rebeka szépen becsukta az ajtót, levette cipőjét, és bement a lakásba.

Mama állt a kályha mellett, a fazékon pihent a keze, és az arca a múltban járt, le lehetett róla olvasni. Reb mielőtt visszahozta volna az érintésével a jelenbe, elnézte anyját, aki fiatalos maradt, az évek nem ráncosították el arcát, őszes göndör haja fényesen csillogott, ápoltságról tett bizonyságot. Csak a szemében látszott a bánat, és a mosolya is csak a gyerekeknek szólt. Mindig szép volt a Mama, és ez belülről sütött át rajta. Reb lassan átfogta anyja vállát, puszit adott arcára, és látta anyja rezdüléséből, ahogy lassan visszaérkezik a jelenbe. Nagyon lassú mozdulatokkal megfordult, és átölelte kisebbik lányát. „Nem hallottam, hogy megjöttél, gyere, megmutatom, hogy mit kötök a legkisebbnek, és aztán eszünk és játszunk, mint régen, amikor itthon volt mindenki. Amikor Ruthék, Robék is hazajönnek, és ti is a gyerekekkel, én leszek a legboldogabb! A kertből kiszedjük Apus utolsó kis fenyőjét, feldíszítjük a régi díszekkel és sok–sok cukorral. Már nem kell főznünk, és sztaniolpapírba csomagolni száradás után a szaloncukrokat, hiszen megvehetjük a boltban. Ugye itthon maradsz?” Reb nem rontotta volna el most anyja kedvét, de a családjától ő sem tudott távol maradni sokáig. A kisfia majdnem mindig kórházban van, betegen született. A lánya is kicsi még, és a rokonság nem tudja hosszú távon vállalni. Most azonban anyja mosolygós, csillogó tekintetű arcába nézve nem tudta ezt elmondani. „Majd megbeszéljük, Mami, később” – válaszolta. Mosolyogva odahajolt hozzá, aztán együttes örömben átölelve tartották hosszú időn át egymást.

Ők ketten annyira különböztek egymástól, de érzelmességben, szeretetben, másokon való segítésben mégis hasonlítottak. Mama tudta, hogy beteg az unokája, és a múlt megint előjött, oly erősen és megrázóan, hogy szeméből megállíthatatlanul előtörtek a könnyek. Reb volt olyan beteg gyermeke, mint most az unokája, a kis Julius. Végigjárta ugyanezt az utat, amin most a lánya nap mint nap jár. Át tudja teljes szívvel érezni, mit érezhet gyermeke, és ő is csak Istenben hitt, semmi másban. Megérte!

Reb döbbenten állt a szoba közepén. Hirtelen nem tudta, mi történt, aztán anyja akadozva, fel–felzokogva elmondta az ő történetét, így öntve lelki erőt a lányába. Reb pedig képzeletben tovább folytatta Julius születését, hiszen már az is csoda volt, hogy egyáltalán él. Ketten kéredzkedtek erre a világra, de az utat csak ő élte túl. A szülész mondta, hogy harcos, küzdő kis emberke érkezett, és sok odafigyelésre lesz szükség az életbe maradáshoz. Sok–sok egészségügyi problémát és fájdalmat hozott magával erre a földre. Reb hálás minden pillanatért, amit a gyermeke kórházi kiságya mellett tölthet, és tudja, hogy egyszer abból a védett burokból hazaviszi, és a család összefogó szeretete segít a gyógyulásában.

„Mert mindenki, aki az Istentől született, legyőzi a világot. És ez a győzelem – győzelem a világ fölött! – a mi hitünk.” (1János 5,4)

Na, de Reb gyorsan visszazökkent a valóságába, beült apja réges–régen megkopott foteljébe, és eszébe jutott egy füttyszó. Számára sokáig volt különleges az a füttyszó, ami kedvesen hívogatta a kutyust, és őt magát is, amikor az önfeledt játékába belefeledkezett. Hívta a terített asztalhoz vagy csak egy újabb felfedezőútra a kertben. Egy szóval zene volt a füleinek tízéves koráig. Itt elvesztette az emlékezés fonalát, és csak az űrt érezte, ami Apus hiányából fakadt. Elrebegte magában, hogy ha még élne, akkor a Mamának könnyebb lenne az élete. Ekkor anyját látta maga fölé magasodni, aki már nem sírt, csak mosolyogva kérdezte: „Ugye milyen egyszerű repülni az időben?” Végül az emlékeket félretéve megvacsoráztak, játszottak, aztán éjfél után lefeküdtek. Csend borult lassan a szobára, ahol két egymást nagyon szerető ember álmodta át az éjszakát.

Reggel korán ébredtek, Mama az aprójószágokat etette, Reb bevásárolni ment a faluba. Hazafelé betért Zellmannhoz, hogy anyja állapota felől érdeklődjön, és a gyógyszereket is felíratta. Itt tudta meg, hogy az inzulint is elfelejti beadni, kiesik a képből nála, hogy hányszor kell szúrnia egy nap. Míg hazafelé tartott, elgondolta, beszélnie kell Robbal, ő mégis többször látja a Mamát, hiszen itt dolgozik a faluban. Meg kell oldani minél előbb ezt a feladatot! Így nem maradhat! Reb is cukorproblémákkal küzd, de még csendes cukorbeteg, azaz tablettás, és tudja, a rendszer a legfontosabb. A távol élő Ruthtal is meg kell beszélni hármuk dolgát, és azt, ami anyjukkal történik. Ő szívesen jön át, és néha a kerékpárral áthozza a lányát is, de a kicsi elvárja, hogy őt szórakoztassák, így viszont nem igazán van hasznára az anyjának. Az úton sokan ráköszöntek, megállították, az emberek anyja felől is érdeklődtek, és olyan szépen beszéltek a szüleiről, és a közösen megélt építő barátságról, hogy teljesen elérzékenyült. Néhány régi pajtásával is összefutott a hosszú hazavezető úton, és közösen emlékeztek a megélt, együtt töltött időről, régi pedagógusaikról. Sőt beköszöntek Eszterhez, a volt matek tanárnőhöz is. Az itt töltött idő hamar elszaladt, útjaik elváltak, és ment mindenki a maga dolgára. A hátralévő úton azon elmélkedett, vajon minden idős ember olyan, mint az ő anyja? Vagy ő vajon ilyen korúan milyenné válik? Tereza frissen fejt tejet küld egy csuporral, Józefék diót törnek az ünnepekre, és abból csomagolnak hirtelen egy zacskóval, Benczéék libát vágtak, egy combot küldenek, és tiszteltetik a Mamát. Reb lassan azt sem tudja, hova pakolja el ezt a sok mindent. Már lassan az utcájukba ér, amikor Weisz bácsi utána szól: „Mondd meg anyádnak, hogy az öreg fenyő megvárja, nem kell úgy sietnie!” Rácsodálkozik az idős emberre, nem igazán érti az üzenetet, de nem is neki kell értenie.

A hosszúra nyúlt bevásárlásból hazatérve Mama széttárt karral fogadja, és felkiált: „Hát te? Elköltötted a jövő évit is?” „Nem – válaszolta –, csak ennyi emberrel találkoztam, és ezt mind neked küldik.” Aztán átadta a szóbeli üzenetet is, mire a Mama olyan hangosan felkacagott, hogy az a két kis gödröcske is megjelent az arcán, ami oly ritkán volt mostanában felfedezhető. Ilyen jóízűen régen nevetett. Bármit is jelentett Weisz bácsi üzenete, megtette hatását, és ezért hálát érzett az öreg iránt. Reb kérdésére Mama azt mondta, hogy majd egyszer elmondja, mit jelent, ha itt lesz az ideje. Elfáradtak, mire mindent elpakoltak, megebédeltek, de előtte még Reb beadta az inzulint, és anyja csodálkozó tekintetét látva elmondta, hogy egy felkészítő tanfolyamra járt, mert sosem lehet tudni, mikor lesz rá szükség, aztán nem beszéltek róla többet.

Keveset pihentek, aztán közösen besétáltak a postára, felhívták a kórházat, ahol Reb kisfia feküdt, és tájékoztatást kértek a jelenlegi állapotáról. Majd még felhívták Ruthot is, aki az ország nyugati szegletében élt férjével és két gyerekével, és egy bankban dolgozott. Érdeklődtek a család egészségi állapotáról, és látogatásuk időpontjáról. Visszafelé bementek a cukrászdába, mert cukorbetegség ide vagy oda, a Mama betelepedett kedvenc helyére, és kérte a megszokott süteményt, a „sarokházat”. Ez egy habos csoda volt, piskótatésztával és krémmel, vagy itt lekvárral, és az egészet tejszínhabbal redőzötten beborították. Szóval a Mami egy ilyen csodát evett, lassan, hogy minél tovább tartson. Reb pedig azt nézte, anyja hogy falatozik. Ő nem volt ilyen bátor. Amikor itt végeztek, a Mama egy szelet finomságot csomagoltatott, mert mentek Robhoz a telepre, és nem szerette volna, ha a fia kimaradt volna belőle. A cukrászházaspár nagyon régen ismeri a családot, és búcsúzóul boldogan ölelték át egymást, és megemlítették, hogy az ünnepekre a Mamának meglepetést készítenek. Aztán elindultak, mert ismerve magukat és az embereket, jó lesz, ha sötétedés előtt hazaérnek.

Mielőtt hazafelé vették volna az irányt, az útjuk a temetőbe vezetett, ami ugyan kiesett az útvonalból, de oda muszáj menni, mert ott is várják őket. Mindig úgy beszélt a Mama, mint ha a jelen valóságban lennénk a holtjainkkal: „Mert itt vannak, csak nem látjuk őket. Ha nem tudsz élő virágot vinni, jelezd nekik jelenlétedet egy kis kővel, és ők tudják, hogy nem felejtetted el az ősöket.” Ahogy befejezték az emlékezést, és felálltak, anyja rámutatott a fenyőkre, és itt elmondta a Weisz bácsi üzenetének a lényegét, hogy ne siettesse az élet végét, hiszen ezek a fenyők, és akik alatta alusszák örök álmukat, már sehová sem sietnek, megvárják őt. Csak legyen még sokat azok között, akik számára oly kedvesek! Majd ő is idejön, ha eljön az ideje. Beszéd közben a kezét Reb szíve tájékára helyezte, és szemével lánya tekintetét kereste, és elmondta a legfontosabbat, hogy az ősök szeretete mindig itt marad velük, mindaddig, amíg emlékezni fognak rájuk.

Reb itt értette meg az idősek egymás közti beszélgetését, és anyja kezét még jobban a sajátjába fogta. Most még vele van, ma még nála marad, de neki holnap mennie kell. Ma még a többiek nélkül csak az övé az anyja összes szeretete, és az emlékek nyomán a régi családi idill jelenik meg. Még sokat meg szeretne tudni a múltról, a testvérekről, és a távolba űzött rokonokról. Szeretné tudni a harmincnyolc hónap történéseit, amit apjuk Recsken töltött, és amitől az egész ember megváltozott, és ezáltal a család élete is megcsendesedett. De a Mama mindig azt mondta, hogy ráérünk még ezeknek a megismerésére, pedig Reb a sejtjeiben érzi, hogy kifutnak az időből, pedig egyszer majd szeretné papírra vetni a történeteket. Közben a nap lemenőben van, és az idő kezd hideggé válni. Sétálni szeretnek ugyan, kart karba öltve, de most mégis igyekezni kell, hogy a lakás ne hűljön ki. Rob nagyon szerette volna korszerűsíteni a lakást, hogy a Mamának mindenből a legjobb legyen. Telefont akart beköttetni, a fűtést korszerűsíteni, de a Mama nem ment bele. Kicsit rosszul hall, mondta, és azért, hogy csörömpöljön, és senki ne vegye föl, azért nem kell. A kapun belépve hűséges társuk, Fickó rohan eléjük, csahol, körbe–körbe forog, úgy fejezi ki örömét e két kedves személynek, és várja, hogy a fejét megsimogassák. Rebnek felvillant egy emlék a közelmúltból, amikor az apja meghalt, az eb napokig keresztben feküdt a kapu előtt, és át kellett rajta lépni annak, aki be akart menni. Meg sem mozdult, nem fogadta el az ételt, a tálban lévő vizet kiborította, ha valaki újra töltötte, az is a földre került. Gyászolt, ez az állatok hűsége!

Levették cipőjüket, Reb anyja lábára húzta a mamuszt, és elnézte, ahogy lassú léptekkel elindul kedves fotelje felé, hogy amíg ő elkészíti kettőjük vacsoráját, a Mama a nap történéseit megossza eltávozott szeretteivel, miközben visszautazott az idő fonalán a múlt szerethető világába. Reb ezalatt szépen megterítette az asztalt, középre helyezte a gyertyatartót, és meggyújtotta a középső gyertyát. Hozott a spejzból egy kis üvegsört, mert anyja nagy ritkán a kicsi kávéspohárból kétujjnyit megengedett magának. Asztalhoz ültek, és mielőtt az étkezésnek nekiláttak, megköszönték a szép napot, amit kaptak, az együttlétet, amit megélhettek, és az emlékeket, amit megoszthattak egymással.

Karácsond, 2001

UTAZÁSOK

„Idegen tájakat, városokat megismerni a belső gazdagodás egyik legrégebbi és legkiválóbb útja.”

(Abu Ibn Szafhar, Kr. e. 3. sz.)

LILLAFÜREDI ÉLMÉNYEIM

Minden házasság szerelemmel kezdődik, de ezt az érzést mindkét félnek ápolni kell, mert ez csak úgy magától nem marad fenn. A kapcsolatban mindenkinek tudnia kell, mi a feladata, illetve mennyiben tud a másiknak segíteni, és bizonyos részeket felvállalni, mint nálunk, ahol két kisgyermeket nevelünk. A mi házasságunk most válságot él éppen meg, ezért a férjemmel megbeszéltük, hogy én most egy kicsit elmegyek pihenni, és megpróbálja a két kisfiúval hasznosan eltölteni azt a pár napot. Jót tenne neki is a kapcsolatápolás a fiúkkal, én meg egy kicsit levegőhöz jutnék. Azt is megbeszéltük, hogy esténként a gyerekeket felhívom, hogy a napi élményeiket rövidített formában elmondhassák. Így indultam el a Bükk hegység egyik legszebb gyöngyszemét felkeresni, Lillafüredet.

A Palotaszállóban foglaltam magamnak szobát. Ezzel a tájjal először úgy találkoztam, hogy egyik kedves tanárom az általános iskolában mindig mesélt az élményeiről, hogy a feleségével, aki szintén pedagógus volt, péntekenként felültek a vonatra vagy a távolsági buszra, és egy–egy országrészt felkerestek. Vagy előre leszervezett programon vettek részt, vagy saját maguk állították össze, hogy mit szeretnének megnézni. Ő volt az a tanár is, aki kivitt minket az óráján, vagy két összevont órán a természetbe, és ott tartotta meg az előadásait, és akkor hagyott annyi időt, hogy előző útjairól beszámoljon. Itt hallottam először a függőkertről – amit el sem tudtam képzelni –, a vízesésről, a barlangokról, a hámori–tavi csónakázásokról, és lehetne sorolni még, mi mindenről. Szóval ezeken az órákon ismerkedhettünk hazánk szép tájaival. Ott bennünk sok minden megragadt, bennem aztán főleg, és azóta oly sok utat bejártam így, itthon, Magyarországon belül. És most itt vagyok, és összeállítottam a programomat is, amit végig szeretnék járni, és sokat fényképezni, aztán otthon élménybeszámolókat tartani a gyerekeknek.

Társaságra nem vágytam, de láttam az étteremben, ahogy egyesek párt keresve maguknak kiszemeltek egy–egy áldozatot. Na, nemcsak a férfiak, a nők is valahogy kötetlenebbekké váltak. Nekem ez nem hiányzott, hiszen otthon van valaki, akivel talán sínre lehet még tenni a kapcsolatot. Kár lenne, ha elveszne az a sok szép együtt töltött év! Vacsora végeztével felsétáltam a szobámba, és a vonalas telefonról felhívtam a gyerekeket, és az első beszámolót meghallgatva, a kérdéseikre válaszolva jókat derültünk a történeteken. Ezután a pihenésnek adtam át magam. A folyóson közlekedők beszűrődő hangjait az ajtón át is lehetett hallani, és ez engem lassan álomba ringatott.

Reggel sportosan öltöztem, mert túrára indultam. A túra nem volt idegen tőlem, hiszen a családdal a Mátrát szívesen jártuk, és a gyerekek is szerették a hegynek fel, bokrok, cserjék közti bújócskázást, a gyűjtögetést, hogy aztán egy–egy ajándéktárgy készüljön a makkból, tobozokból, vagy a szép levelek felhasználásával képek alapanyagai legyenek. (Na, még el sem indultam, és máris az otthon képe lebegett a szemeim előtt!)

Kint a szállót jártam először körbe, elolvastam minden kifüggesztett táblát, és egy kis jegyzetet készítettem magamnak. 1925–1930 között épült, fényűzően berendezett épület. Most is csodálatos, vajon milyen életet élhettek a fénykorban az ide érkező vendégek? A szállót lépcsőzetes függőkert és hatalmas kiterjedésű park övezi. Ha az épület teraszáról szétnézünk, a szépséges Szinva–völgyet látjuk magunk alatt szétterülni. Ehhez az idilli képhez még egy moraj is társul, ez a Szinva–patak hangja. Majd lefelé sétálva a köveken az Anna–barlanghoz értem, ami a függőkert alatt és a vízesés mellett található. A barlangban mésztufával bevont növényi részek és a mésztufa változatos képződményei láthatók. Az idegenvezető oly sok mindent mutatott meg, és adott mellé magyarázatot, hogy alig győztem befogadni. Ahogy mentünk egyre beljebb a hegy gyomrába, a levegő egyre tisztább lett, és éreztem, ahogy átjárja a testemet. Ezt a barlangot a múlt század elején fedezték fel, amiben harmincnégy, különböző magasságban elhelyezkedő, egymástól független üreg található, de nem mindegyik látogatható. Azt is itt hallottam, hogy egészségügyi célból is használják, például az asztmás gyerekeket negyven percre lehozzák, és aznap nem kell a levegőhöz való jutásért a gyógypumpát használniuk. A bejárat mellett található a Szinva–patak vízesése, nem természetes eredetű, mert amikor a szállót építették, a patakot új mederbe kellett terelni.

Innen lassan indultunk el felfelé, és egy közelben lévő második barlangot is megnéztünk. Az István–cseppkőbarlang a szállótól kb. ötszáz méterre található, és a hegyoldalban van a bejárata. Dr. Kadić Ottokár még 1913–ban „Kutya–barlang” néven ismerteti, ő kutatott a Szeleta és a többi bükki barlangoknál is. 1914–től már Szent István néven emlegetik, de rövidítve mindenki csak István–barlangnak hívja. Ötvenkét méter hosszú mesterséges folyosón jutunk a látnivalók csarnokába. A barlang teljes hossza még ismeretlen. A „Nagyterem” legérdekesebb látnivalói pazar látványt mutatnak, ha megvilágítják őket. Ilyen látványosság a mamutfogsor és a mellette látható eróziós fülkék (teljes egészében még ezek sem láthatók), ami engem végkép levett a lábamról, és olyan érzés volt, mintha meseországba és a fantáziavilág legmagasabb pontjára értem volna, és onnan néznék vissza. A cseppkőképződmények olyan mesefigurák alakzatait hordozták magukon, mintha éppen a könyv lapjairól léptek volna le egy meghajlás erejéig. Ezért az itt kutató, munkát végző szakemberek a mesehősök nevével látták el ezeket a képződményeket. Látható Jancsi és Juliska, a mézeskalács–házikó, Télapó, Bölcsbagoly, és lehetne a sort folytatni.

Kivájt lépcsőkön haladtunk libasorban egymás mögött lefelé, így jutottunk az Oszlopok csarnokába. Üregben tavacska húzódik meg. A látogatók pénzt szoktak beledobni a visszatérés reményében. Ettől a teremtől jobbra haladva a Színházterembe érkeztünk. Ezt a termet teljes egészében cérna cseppkövek díszítik. A látvány magáért beszél. Még egy lélegzetvételnyi időt itt töltöttünk, aztán szép lassan elindultunk felfelé, de az élmény, amiben itt részem volt, sokáig elkísér utamon. A barlangok hűs levegője után megcsapott a júliusra jellemző tomboló hőség, ezért még itt a függőkert tövében időztem egy kicsit, és közben gondolataimat papírra vetettem, aztán indultam csak el a szálló felé. Este természetfilmet vetítettek a mozi teremben, ami jó ötlet volt, hiszen másnap Herman Ottó természettudós egykori lakóházát készültem megtekinteni, ami múzeumként működik.

E rövid beszámoló csak egy morzsányi abból a számtalan látnivalóból, ami itt vár bennünket. A jelzett turistautak keresztül–kasul átszelik a hegyvidéket, és a természet ereje újult energiákat ad az idelátogatóknak. Hazafelé jövet még megálltam Diósgyőrben, és a régi királyi várat is megnéztem, ahol az elmúlt hétvégén fesztivált tartottak. 1960 óta folyik a vár maradványainak a helyreállítása, de az anyagi forrás hiánya miatt egyre lassabban haladnak a munkálatok, így nem látható teljes pompájában, viszont a kilátást fentről semmilyen más élmény nem pótolja. Érdemes megmászni ezeket az óriás vársarkokat!

Kipihenve, új élményekkel térek haza, és hinni szeretném, hogy a problémáinkra is közösen fogjuk megtalálni a jó megoldásokat.

„Légy büszke arra, ami voltál, s igyekezz különb lenni annál, ami vagy.”

(Herman Ottó)

Lillafüred, 1997. július

HAJNALI SÉTA AZ ÉRSEKKERTBEN…

A vonat korán érkezett, még sok idő áll a rendelkezésemre az értekezletig, ami majd bent lesz a Bartakovics Béla nevét viselő Művelődési Központban. Az ilyen pluszidőket hasznosan és számomra üdítően szoktam felhasználni. Nem kell sietnem, kényelmesen végigjárhatom az utat, és mégis a célállomásra összeszedetten érkezem majd. Nahát, akkor indulás!

Az Érsekkertet az állomás felől közelítem meg a széles sétányon. A kocsibejáró kapukat lánc köti össze, így nem kell attól tartanom, hogyha elméláznék, valami elüt. Ősöreg fák fogadják az itt pihenőket vagy csak átszaladókat, a szerelmeseket, a gyerekeket, és most engem. Majdnem néptelen a sétány, hisz olyan korán van még! A sétány melletti út hepehupás, amit egy–egy arra járó kocsi rakománya bánja. Most éppen a tejesautó vehetett nagyobb kanyart a kelleténél a csörömpölésből ítélve. Ahogy távolabb megyek, látom a sportcsarnok omladozó külső burkolatát, melyet nemsokára felújítanak egy pályázat által elnyert pénzből. Kívül–belül meg fog újulni.

Az Érsekkert régen vadászterület volt az Eszterházyak tulajdonában, és ha az olvasmányaimra jól emlékszem, az 1919–es évek első vívmánya lett, hogy megnyitották az egyszerű földi halandók számára is Népkertként. Élnek benne olyan fák is, amiket még Barkóczy püspök ültetett. Olyan kíváncsi vagyok ilyenkor, vajon melyik fa alatt ülhettek írók, költők, vagy hol szövődtek híres kapcsolatok, melyek tartósnak bizonyultak. Vagy a régi filmekben látott földet söprő ruhákban hogy közlekedtek itt a nők? Vajon melyik fa alatt üldögélt egykor Gárdonyi Géza, és hol írhatta az Ida regénye című könyvét? Egyszóval a múlt szellemei suhannak ilyenkor át szárnyaló képzeletemen. Igen, a kérdések folyamatosan tolonganak a fejemben, és a kövekben megjelenő képeim, amik nagyon sokat foglalkoztatnak, s amiket még értelmesen senki sem tudott megmagyarázni, hogy mitől van. Na, de az egy másik történet.

Még régen, amikor az újságírás rejtelmeibe kóstolgattam bele, az iskolai képzésen az egyik tanárunk azt tanácsolta, hogy:

„Mindenért hajolj le, vedd fel, töröld le róla a port, és ha akkor nem találod éppen érdekesnek, tedd félre, de ne dobd ki! Lehet, hogy sok év múlva az hozza meg az írásaid eredményességét. Mert dicsőségre ne vágyjál, csak írjál!”

Igen, az írásban mindig örömet érzek, és mint most is, oly sok meglepetést tartogató hajnali séta során minden fényképként marad meg bennem, minden, amit látok, s amit lelki szemeim megmutatnak. Az oldalkapun egy idősebb férfi emelte be a tolókocsiban ülő feleségét, és én gyorsan odaléptem és segítettem nekik. Már biztonságosan bent vannak, így elköszönök tőlük, de mielőtt a zenepavilon sétányára lépnék, még visszafordulok. A férj szeretettel simogatja meg beteg asszonyát, majd odahajol hozzá, és megcsókolja, és lassan tovább tolja a kocsit. Ritka idilli kép! Ilyen képet akkor láttam, amikor Édesapám hasonló kézmozdulattal odahajolt nagybeteg Édesanyámhoz, és óvatosan bevezette az István–kórház árnyas fái közé. Istenem, de régen volt!

Mire a múlt képei közül visszaérkeztem a jelenhez, apró színes madarak vettek körül, és a földről csipegették az ember által szétszórt morzsákat. Sajnálom megzavarni őket. Távolabb asszonyok tűnnek fel nagy hanggal és gereblyével, zsákokkal és seprűkkel. Hallom morgásukat, ahogy zsörtölődnek, a rongálókat szidják, akik felrúgják, és labdának nézik a kukákat. Kiborogatják a szemetet, és nem tudnak vigyázni a szépre. Milyen igazuk van!

Lassan az Eger–patak mellett haladok el, erre a rövid időre dübörgő hangja lett a kísérőm. A betonon túl a strand kora reggeli látogatóinak vidám felszabadult hangja hallatszik. Nekik már jól indul a napjuk! Közben a szemem a Török fürdő épületét kutatja, és a gondolataim újra elindulnak visszafelé az olvasmányaim közé. Ezt a fürdőházat valamikor az 1820–as években Pyrker érsek építtette át. A török időkben ez volt Arnaut pasa fürdője. Ma már a sok átépítés után csak a név és a félhold jelzi a törökök egykori jelenlétét és a fürdő eredetét.