HORVÁTH KAMILLA

UTOLSÓ CSEPP A POHÁRBAN

Könyv Guru

Budapest, 2021

UTOLSÓ CSEPP

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

ELSŐ FEJEZET

Víz. Tiszta, friss, hideg víz. Egy nagy pohár víz. Két nagy pohár víz. Csak kortyolom, érzem, ahogy ömlik lefelé a torkomon. Egy időre meg kell álljak, hogy levegőt vegyek, beszív, kifúj, folytatja. A szomjúságom lassan csillapodni kezd, miután a harmadik pohár vizet is magamba döntöm. A hirtelen roham után mély levegőt veszek, és leteszem az asztalra a poharat. A vízcseppek ott maradnak még a karimáján, nem törődöm velük. Szépen lassan végigfolynak az átlátszó üveg falán, az asztalig versenyzik egymással a két kis apró csepp. Majd eltűnnek. Felszívódnak, elpárolognak. Semmivé lesznek.

Valaki a nevemet kiáltja. Nem tudom megállapítani a hang forrását, de tudom, hogy engem keresnek. Elindulok arra, amerről a hangot sejtem. Amint lépek egyet, elhalkul. Megállok, hallgatózom kicsit. Semmi. Hirtelen megint hallani kezdem, de most a másik irányból. A konyha felé veszem az irányt, amerről jöttem. Még egyszer hallom, most már kicsivel hangosabban. Belépek a narancssárgára csempézett helyiségbe.

Eközben a pohár, amit a pulton hagytam, szétreped. Egy kis karcolásként kezdődik, majd egyre vastagszik, miközben csendben körbeéri a poharat. A nagyobb repedés apróbbakra ágazik el behálózva az egész tárgyat. Kicsi, éles szilánkok potyognak ki belőle, először csak halkan, de aztán már csörömpölés is társul hozzá. A szilánkok ellepik a konyhát, beborítják a földet, nincs egy talpalatnyi hely sem a lábam előtt, ahova biztonsággal léphetnék. Felveszem a földről az egyik szilánkot. Tanulmányozom, forgatom ujjaim közt, és csak gyönyörködöm csillogásában. A vérem is csillog. Gyönyörű, bíborvörös vér. Nem is bíborvörös, inkább már fekete. És sűrű. Nagyon sűrű. Mintha egy csepp víz sem volna benne.

Ekkor újra megszólal a korábbi hang, de már sokkal élesebben. Közelebbről hallom, közvetlen mellőlem. És már tudom is, kihez tartozik. Lilihez. A húgomhoz. Ő az, aki a nevemet mondogatja.

– Kriszta! Hahó, Kriszti, hallasz? Semmi baj, csak elájultál – mondja enyhén ütögetve az arcom.

Kinyitom a szemem, és Lili hatalmas, kék szemeit látom magam előtt, amint fürkészően keresik tekintetemet. Hófehér ujjai még mindig az arcomon, a paskolás helyett már inkább simogatja az arcom.

Jókora tömeg gyűlt körénk, voltak, akik aggódtak, és hogylétemről érdeklődtek, másokat csak szimplán vonzotta a történés, a bámészkodás lehetősége. Utóbbiak egymással sutyorogtak, ujjal mutogattak, vagy korongjukon küldték a hírt ismerőseiknek. Igazából nem hibáztattam őket. A többórás sorban állás nem éppen a legizgalmasabb program, nem csoda, hogy kapva kapnak bármi érdekesebb esemény lehetőségén. Én magam is imádtam, ha történt valami, vagy elcsíptem egy–egy érdekesebb beszélgetést. Sokszor hallottam anyukákat hencegni gyermekeikről, hogy ki milyen sikereket ért el az iskolai helyesíróversenyeken, sporteseményeken, zenei előadásokon. A gyerekekről való beszélgetés speciális fajtája a különféle „elsők” megosztása volt. Első lépés, első szó, első csalódás. Régebben még politizáltak is az emberek. Engem nem érdekelt, sőt ki nem állhattam, ha erről volt szó. Apa sokszor csatlakozott a körülöttünk állók eszmecseréjéhez, akkor volt igazán elemében, ha vitatkozhatott velük. Később aztán velem is megszerettette a politikát. Vacsorakor gyakran felhozott valami aktuális, közéleti eseményt, és faggatott, hogy nyilvánítsak véleményt róla. Eleinte nagyon nem szerettem az ilyet. Nagy nehezen összekapartam valami véleményszerűséget, mire Apa mondott egy olyan érvet, amivel elsöpörte az összes addigi állításomat. Sok időbe telt rájönnöm, hogy ezzel nem bántani vagy megalázni akar. Csak azt szerette volna, hogy ki tudjak állni magamért és amellett, amit gondolok, amiben hiszek. Mondta, hogy ne hagyjam magam, vágjak vissza, ne engedjem csak úgy, hogy nyerjen. Idővel kinyílt a csipám. Egyre ritkábban fordult elő, hogy Apa első érve a földbe döngölt, és további harc nélkül feladtam. Rákontráztam, vitatkoztam, érveltem. Kezdett kialakulni a saját látásmódom a világról, amit nehezen lehetett megdönteni. Ebben Apának nagy szerepe volt, és nem mintha ugyanaz lett volna a véleményünk mindenről. De ez most már halott ügy. Nálunk már senki nem beszél ilyen dolgokról. Mindenkinek egyet kell érteni, fölösleges a vitatkozás.

A húgommal már viszonylag előre kerültünk. Reggel öt óra óta ott voltunk, mindig ilyenkor mentünk, hogy jó helyet kapjunk. A bódé hatkor nyit, de már egy órával előtte is olyan nagy a tömeg, hogy hét óra előtt így sem kerülünk sorra. Hát még ha később jönnénk. Ájulásomkor hat óra ötvenkét perc volt, s már csak vagy tízen álltak előttünk.

– Kriszti, jobban vagy szívem? – kérdezte Lili, már a hajammal játszva.

– Igen, már jobb. Szerintem csak annyi, hogy nem reggeliztem.

Valóban sietve indultunk el, mert késésben voltunk. A reggeli meg hát ezáltal kimaradt. Mindegy, majd ha hazaérünk, gondoltam.

– Figyelj, maradj itt, megpróbálom előre venni magunkat, jó?

– Ne, hagyd Lili, mindjárt sorra kerülünk – válaszoltam neki.

De Lili meg sem várva a választ, elrohant. Láttam, ahogy megkerüli az előttünk állókat. Láttam a felháborodást az arcukon, mit érdekli őket, hogy valaki rosszul lett, ők is ugyanolyan régóta sorban állnak, és bármit megadnának azért, hogy eltűnhessenek onnan, heti adagjukat hazafele cipelve. Majd láttam, ahogy húgom a bódé előtt lévő biztonsági kapu mellett ácsorgó fegyveres őrökhöz lép, és beszédbe elegyedik velük. Csak sejtettem, hogy mit mondhatott, a hangja nem jutott el hozzám. Biztos voltam benne, hogy valami olyasmire hivatkozik, hogy nővére terhes vagy beteg. Lilinél a hazugság soha nem volt akadály. Ha az volt szükséges ahhoz, hogy elérjen valamit, a legkisebb habozás nélkül alkalmazta. Akkor talán épp arról magyarázott, hogy már benyújtottuk a kérelmet, de még nem érkezett meg, így magam kellett eljöjjek az adagomért, engedély nélkül ugyanis tényleg nem lehetett más helyett átvenni. Az őrök biztos azt válaszolták, hogy „szállj le a földre, szőke cica, itt nem így mennek a dolgok. Ha a nővéredet felcsinálták, az rohadtul nem a mi gondunk, állja csak ki a sort a fattyával együtt. Ja, hogy elájult? Ez van. Ha meghal, legalább több víz jut mindenki másnak. Így is rohadt sokan vagyunk, nem kell még egy korccsal gyarapítani a világot”. Vagy legalábbis valami hasonlót. Azt viszont már láttam, hogy az egyik őr durván megmarkolja a karját, és visszaráncigálja a sorba. Elém érve nagyot lökött rajta, a húgom a földre esett. Felsegítettem, s közben a lehető legnagyobb undorral néztem az őrre, akit ez kicsit sem foglalkoztatott. A legteljesebb lelki nyugalommal visszasétált a helyére.

– Lili, mondtam, hogy hagyd a fenébe. Nem ér ez ennyit.

– Tudom, ne haragudj! Ahhj, csak felidegesítenek az ilyen emberek. Mondtam neki, hogy terhes vagy – bingó, tényleg ezt mondta –, de mintha meg sem hallotta volna. Csak áll ott fapofával, bámul ki a fejéből, aztán amikor már elege van, ok nélkül bántalmaz – Lili szinte tajtékzott a dühtől. Nem éppen jellemző rá az indulatai féken tartásának képessége. Nagyon könnyen dühbe gurul, és akkor aztán mondhat neki az ember bármit, semmi nem tudja lecsillapítani.

– Lili, hagyd ezt! Ha sokat hangoskodsz, rosszabb lesz. Még a végén vizet sem adnak.

– Azt azért nem tennék. Meglökni, az egy dolog, de azért vizet adnak.

– Csak hiszed. Múltkor állt előttem egy nő, aki sokat hisztizett a sorban állás miatt. És hazaküldték. Csak úgy. Úgyhogy kérlek, csak álljuk ki csendben a sort, aztán mehetünk – próbáltam nyugtatni.

– Jó, oké, igazad van. Csendben maradok.

Majd kicsivel később újra megszólalt.

– Basszus. Ez azért komoly. Szerinted túlélte azt a hetet?

– Ki tudja. Hátha szerencséje volt, és valaki más adott neki, vagy volt egy kis tartalékja.

– Hát remélem – zárta le végül a témát.

Ezután nem beszéltünk addig, amíg mi következtünk. A biztonsági kapuhoz érve a holmim egy részét különválogattam, amely fém alkatrészt tartalmazott, például korong, kulacs, öv. A többi pedig átvilágításon esett át, majd én magam is átsétáltam a kapun. Ez a rész mindig simán szokott menni, akkor azonban valamiért becsipogott. Lilinek szerencsére nem, úgyhogy őt továbbterelték a bódéhoz. A mögöttünk álló két embert szintén. Az utána következőt már nem engedték át, nem lehetnek egyszerre túl sokan a zónán belül. Engem az egyik őr félrehívott, hogy megmotozzon. Alaposan átnézte, hogy nem rejtettem–e el véletlenül fegyvert vagy bombát valahol, a terrortámadások óta extra szigorításokat léptettek életbe. Természetesen ki nem hagyhatta, hogy megfogdosson közben itt–ott, hisz ő csak a munkáját végzi. Szolgál és véd, vagy mi a fene. Persze.

Miután megbizonyosodott róla, hogy nem vagyok közveszélyes, továbbengedett. Közben már a soron következő négy embert engedték be, úgyhogy utánuk léptem a bódéhoz. Az átvilágított táskámat a vállamra akasztottam, beletettem a különválogatott holmim, kivéve a két kulacsot, amit a kezemben vittem. Természetesen üresek voltak. Megvártam, míg az előttem állók megkapták az adagjukat, majd közelebb mentem, közvetlenül a pulthoz. A golyóálló üveg mögött ötven körüli, szemüveges nő ült. Haja fekete színű, legalábbis alul. Felül kezdett lenőni a festés, különböző helyeken kisebb–nagyobb ősz foltok bukkantak elő. Udvariasan köszöntem, ő azonban elég karótnyeltnek tűnt, fel sem nézett a számítógépből. Előhalásztam a pénztárcámat, és kikerestem a személyimet, a lakcímkártyámat és a vízjogosultsági igazolványomat. Minden lakos rendelkezik ilyennel, ahhoz, hogy megvonják, nagyon komoly bűncselekményt kell elkövetni. Például felrobbantani egy vizesbódét. Az igazolványokat az üveg aljánál található kis ablakon keresztül átnyújtottam a nőnek, aki bepötyögte a gépbe a kártyákon található számokat. Még nagyjából egy percig kattintgatott, majd átvette a kulacsaimat. A hatalmas fémtartályokra felszerelt csap alá tartotta őket, természetesen nem egyszerre, csak akkor cserélte ki a kettőt, amikor az első már megtelt. Ezután elzárta a csapot, és visszatette a fedeleket a kulacsokra, majd kinyújtotta nekem az ablakon. Végül fizettem. A tranzakció lezárultával elköszöntem, mire visszamormolt valami köszönésfélét. Majd a fémkorlátok által kialakított folyosón keresztül a kijárat felé indultam, elhagytam a bódé területét. Kívül Lili egy padon ücsörgött, mohón kortyolta az egyik kulacsából a vizet.

– Lili, lassabban! Nem marad a hét végére, aztán megint itt fogsz szenvedni nekem, és végül a sajátomból kell adjak.

– Mikor kellett a sajátodból adnod? Ha hamarabb megiszom, viselem a következményeket. Nem kell folyton kiakadnod mindenen – válaszolta ingerülten.

– Aha, érdekes, a múlt hónapban is sírtál csütörtök este, hogy elfogyott a vized, és egy napig nem lesz. Végül kikönyörögted, hogy adjak. De tök jó, hogy nem emlékszel, vagy csak letagadod.

– Na, ilyen tuti nem volt – válaszolta azzal az undortó stílussal, amitől a mai napig falra mászom.

– Hát nem is lesz, az biztos! Legközelebb sírj csak nyugodtan, nem fog érdekelni, hogy mennyire vagy kiszáradva – mondtam, majd elindultam hazafele.

Anya meg apa még a sorban álltak. Reggel együtt indultunk el, de anya otthon felejtette a pénztárcáját, úgyhogy visszamentek érte. Nekünk mondták, hogy menjünk, álljunk be a sorba, hogy mindenképp még a jobb minőségű vízből jusson. Nem tudom pontosan, hol álltak, így azt sem, hogy még mennyi idő kellett nekik, hogy rájuk kerüljön a sor, de megbeszéltük, hogy otthon találkozunk.

Lili mögöttem loholt, próbált utolérni. Nem igazán ment neki, sokkal hosszabbak a lábaim, neki szinte futnia kellett, hogy tartsa a lépést, így le–lemaradozott. Közben időnként kiáltott utánam, hogy álljak már meg. Dehogy álltam. Igazából nem is tudom, miért kaptam fel a vizet ennyire. Ez inkább Lilire jellemző, én alapvetően nem ilyen vagyok. De már tényleg elegem volt abból, hogy ez minden héten így ment.

Mire hazaértünk, már fél nyolc múlt. Esélytelen volt, hogy visszaaludjak. A szombat reggelem így hát használhatatlan alvás szempontjából. Mondjuk, szerintem még mindig jobb, hogy szombaton van a vízosztás, és nem valamelyik hétköznap, hogy még az iskolából is késsek, mint egyes körzetekben. Volt egy osztálytársam, Erika, aki nem a városban lakott, hanem az agglomeráció egyik kis településében. Náluk a vizeskocsi nem szombaton, hanem csütörtökön ment. Csütörtök reggel így soha nem ért be első órára. Nem elég, hogy a vízért sorban állt, utána még a beutazás is időigényes volt számára, így a legkorábbi időpont, amikor be szokott érkezni, a kilenc óra (nyolckor kezdődik a tanítás). De volt már olyan is, hogy nem sikerült jó helyet kapnia, és az első három óráról lemaradt. Azt gondolná az ember, hogy a tanárok ilyenkor legalább megértőek vele. Hát, ha valaki valóban ezt gondolta, tévedett. Nem voltak azok. Megjegyzéseket tettek, hogy korábban kéne felkelni, noha tudták, hogy az már szinte fizikailag lehetetlen. A késést beírták neki, így hetente minimum egy igazolatlan órája volt, ha nem több. Kevés olyan év volt a gimi alatt, amikor év végére ne gyűlt volna össze intője szegénynek a sok igazolatlan órából. Nálunk azt elég komolyan vették. Akár ki is rúghatták volna miatta. Volt már rá példa az évek során, hogy ezért rúgtak ki valakit. Egy elitiskolába jártunk, ott nem tűrték, ha valaki nem teljesített maximálisan.

Hazaérve átöltöztem otthoni ruhába, a vizet kis adagokra osztottam. Voltak apró, zárható fémpoharaim, pontosan nyolc. Egy–egy a hét minden napjára, és egyet félretettem nehezebb időkre. Összesen négy liter vizet kapunk, két darab kétliteres kulacsban. Ez a heti adag. Nem túl nehéz kiszámolni, hogy így valamivel több, mint fél liter jut egy nap. Így hogy egy adagot nem használok fel, pontosan fél liter a napi vízadagom. A családom nem tud az extra vízről. Soha nem árultam el nekik, hogy félreteszek. Ez főleg Lilire vonatkozik, apa és anya soha nem innának belőle engedély nélkül. Van egy nagyobb tartályom is, az ablakom mellett lévő padban. Én vettem tavaly, így senki nem tudta, hogy üreges. Akkorra már több, mint öt liter vizem összegyűlt. Igazából jóval több lett volna, de mindig elhasználtam valamire, úgyhogy ennyi volt. Természetesen ez tilos. Nem szabad vizet felhalmozni. A feketepiacon ugyanis az árfolyam vízben van megadva. Hivatalosan tilos a vizet fizetőeszköznek használni, de ez senkit nem tart vissza attól, hogy ezt tegye. Annyi vízből vehettem volna vagy öt gramm kokaint. Vagy egy vesét. Az már más kérdés, hogy milyen állapotban lévőt. Aki ennyire szomjas, hogy eladja egy szervét egy kis plusz vízért, annak a veséje nem lehet túl jó. Egyébként akkor még soha nem voltam a Zuglóban. Ez a piac „beceneve”. Régebben elvileg egy városrészt hívtak így. Ismertem olyanokat, akik rendszeresen jártak oda. Egy barátom balszerencséjére pont akkor volt ott, amikor a rendőrség razziát tartott. Rendesen szétverték szegény srácot. De végül sikerült elmenekülnie, így legalább a kínvallatást és a vízmegvonást megúszta. Meg a munkatábort. Elvileg utána sokáig nem nyitott újra a piac. Óvatosak voltak, a rendőrség jobban megfigyelt mindenkit az eset után. Aztán pár hónappal később másik helyen nyitották újra, a helyszín alapból is cserélődik bizonyos időközönként. A srác, akiről meséltem, többször győzködött, hogy menjek vele, nézzek én is körül. Mindig úgy voltam vele, hogy talán egyszer. Még egy kicsit gyűjtök rá, ez volt a kifogásom. Nem akartam elherdálni ezt a pluszvizet. Jólesett a tudat, hogy nem csak a heti adagom van, szerettem a tartaléknak a tudatát. Mert nem tudhatja az ember, hogy mikor fog jól jönni. Például, ha az egyik napi vizet el kellene adjam. Vagy megtámadnak az utcán. Olyankor azért nem árt egy–egy extra pohárka. Pont azelőtt egy pár héttel történt velem egy ilyen eset. Felajánlottam a támadómnak, hogy ha békén hagy, adok neki egy liter vizet. Természetesen igent mondott.

A szüleim nyolc óra körül érkeztek haza. Úgy tűnt akkor, hogy nem késtek sokat a pénztárca miatt. Leültünk reggelizni, Anyának fontos volt, hogy a lehető leggyakrabban egyen együtt a család. Apa kiosztotta a tablettákat és a fehérjeport. A szőlőcukor–tablettán kívül (ami szétolvad a szánkban) az összeset le kell nyelni. Apa és én nem használtunk hozzá vizet, a többiek igen, de próbáltak csak minimális mennyiséget. A fehérjeport is összekevertük egy kis vízzel, hogy pépes állagú legyen, ne csak a száraz port együk magában. Nagyapa azt mesélte egyszer, hogy gyerekkorában még nem ilyeneket ettek. Hanem állatokat és növényeket. Kicsit furcsa volt elképzelni. A biológia–tanárnőmet egyszer megkérdeztem erről az egészről. Azt mondta, hogy az állatokban és a növényekben megtalálható az összes tápanyag, ami az ember számára szükséges. Léteztek úgynevezett haszonállatok és haszonnövények, amelyeket kifejezetten azért tartottak fenn, hogy táplálékot nyújtsanak az embereknek. De ahhoz, hogy azokat fenntartsák, rengeteg vízre volt szükség, amit közvetlenül is fel lehetett volna használni az emberek vízigényének kielégítésére. A kutatók rájöttek arra, hogy sokkal egyszerűbb, ha azokat a tápanyagokat mesterségesen, kémiai úton állítják elő, és tabletták, porok formájában juttatják az ember szervezetébe. Így nincs szükség az úgynevezett mezőgazdaságra. Ezek a fajok kihaltak, de ezeken kívül rengeteg vadon élő is. Az erdők jelentős része visszaszorult annak ellenére, hogy az utóbbi évben nagy számban indultak faültető programok. Annak a kevésnek, ami megmaradt, több mint hetven százaléka az óceánok, tengerek partvidékein található. Egyszerűbb öntözni, ha már a természetes csapadék ritkaságszámba megy. A fák sótűrők, úgyhogy a tengervizet elviselik. Nálunk a szárazságtűrő fajok terjedtek el, úgyhogy abból a kevés csapadékból, ami néha esik, megélnek.

Annyira érdekes, hogy az élővilág a lehető legszélsőségesebb körülményekhez is képes alkalmazkodni. Történik valami, ami megzavarja, és olyan irányban változik, hogy a veszélyeztető tényezőt kiküszöbölje. Mintha semmi nem győzhetné le, mindent elvisel. De talán már nem sokáig.

MÁSODIK FEJEZET

Öt éve zajlott az első terrortámadás, de mintha csak tegnap történt volna. Egy keddi nap volt, arra tisztán emlékszem. Hatodikos voltam, a tanév még nem olyan rég kezdődött. Egész jó napnak indult.

Otthon semmi érdekes nem történt, minden a megszokott módon ment. Tisztálkodás, reggeli, fogmosás, felöltözés, bepakolás. Indulás előtt anya megkérdezte, hogy délután van–e kedvünk moziba menni. Nekem volt, ugyanis nagyon ritkán jártunk moziba, de aznapra anya pont kinézett valami jó filmet.

Lilivel együtt mentünk az iskoláig, bár ő még csak negyedik osztályba járt. Az órái egy másik épületben voltak, mint az enyémek, de csak egy utcával arrébb, szóval elkísértem, hogy megbizonyosodjak arról, hogy rendben beér az osztályba. Majd én magam is elindultam az épületem felé, megkerestem a termet, ahol az első óránk volt. Egy éve működött ez a teremváltós rendszer, azelőtt mindig volt egy osztálytermünk, ahol az összes óránkat tartották a tornaórák kivételével. Azt jobban szerettem, idegesített, hogy mindig keresgélhettük, hogy melyik teremben leszünk, kikkel, ugyanis egyes órákon csoportbontás is volt. Az első órám történelem volt, ami, ha nem is tartozott kedvenc tárgyaim közé, egész elviselhetőnek számított. Dani mellett ültem, mert azelőtt nagyjából egy héttel elültetett a tanár az előző padtársam mellől, aki egyben a legjobb barátnőm is volt. Szerinte túl sokat beszéltünk, zavartuk az órát. Szerintem pedig csak jól éreztük magunkat, úgyhogy kicsit csalódott voltam, amikor új helyre kerültem. De szerencsére Danival is elég jól kijöttünk, ugyanúgy „zavartuk az órát”, mint korábban Alízzal. Kicsit furcsa figura, azt meg kell hagyni. Például nagyon szeretett boncolni. Előző karácsonyra kapott egy kis bonckészletet, szikével, ollóval, különféle tűkkel együtt. Kérdeztem, hogy élő állatokat ölt–e már, hogy felboncolhassa őket. Azt mondta, soha. Olyat nem tenne, mikor így is alig vannak már állatok. Jól meg is büntetnék, az biztos.

Reggel még beszélgettünk meg hülyültünk egy kicsit, mielőtt megérkezett volna a tanár. Nyolc órakor percre pontosan, csengőszóra lépett be a terembe. Pedig ha jól emlékszem, ő volt az az ember a suliban, aki mindig leállt beszélgetni valakivel a folyosón, amikor épp órára „sietett”. Melinda tanárnőnek hívták, a vezetéknevét nem tudtuk. Viszonylag fiatalnak gondoltam, olyan harminc körüli lehetett. Magas, vékony alkatú nő volt, hosszú, világosbarna hajjal, amit a tarkójánál kontyba tűzött. Szemüveget is viselt, amitől az arca szigorúbbá vált. De azt a szigorúságot ellensúlyozta mosolyával, ami bizalmat, nyugodtságot sugárzott. Alapvetően ilyen is volt a személyisége. Soha nem volt mérges – legalábbis nem mutatta –, nem is kiabált. Ha valaki nem úgy viselkedett, ahogy elvárta volna, megbüntette, de minden haragot vagy személyeskedést nélkülözve. Ezt szerettem. Nem kellett úgy éreznem, hogy utál, amiért rosszul viselkedtem. Kedvesen rám szólt, elültetett a helyemről, de nem haragudott.

Akkor viszont elég zaklatottnak tűnt. Amikor belépett, mi a megszokott módon vigyázzba álltunk, és hangos köszönéssel üdvözöltük. Azonban ő, amikor a helyére ért, nem mondta, hogy „köszönöm, üljetek le”. Nem mondta, hogy „akkor most kezdjük az órát egy szép felelettel”, majd nem kérdezte meg az osztályt, hogy ki szeretne felelni. Mondjuk, erre amúgy sem érkezett soha válasz. Úgyhogy kénytelen volt ő kijelölni valakit. De általában mindig jó jegyet adott, még akkor is, ha az illető nem érdemelte meg. Akkor azonban eszébe sem jutott a felelés. Igazából még az sem, hogy ott vagyunk. Csak leült kezeit tördelve, magába roskadva. Mi meg ott álltunk, mint egy rakás szerencsétlen, összezavarodva. Nem tudtuk, hogy mi a teendő; leüljünk, vagy maradjunk állva, amíg a tanárnő engedélyt nem ad. Végül az egyik bátrabb gyerek megkérdezte, hogy leülhetünk–e.

– Jaj, persze, persze, üljenek le! Bocsánat – válaszolta a tanárnő habogva.

Ekkor kezdtük sejteni, hogy valami gond van. Soha nem szokott minket magázni, akkor pedig mégis azt tette. Kezdtem ideges lenni. Közben a korongján babrált valamit, valószínűleg írt valakinek a gyors szemmozgásból kiindulva. Nagyjából öt percig ez ment. Nem történt semmi, mi pedig néma csendben ültünk. Éreztük, hogy ez nem az a helyzet, amikor zavarhatjuk az órát, bár az még el sem kezdődött. Majd Melinda tanárnő felállt a székéről, és a tanári asztal elé sétált. Egy darabig álldogált ott, egyik lábáról a másikra, idegesen, majd járkálni kezdett a teremben. Fel s alá. Láttam rajta, hogy valamit akar mondani. Hogy próbálja összeszedni a gondolatait, azokat szavakba önteni.

– Gyerekek, most az egyszer, kérlek, figyeljetek, jó? – kezdte, pedig meg sem szólaltunk. – Elég fontos dolgot szeretnék most elmondani – rövid szünetet tartott, majd folytatta. – Az országban ma reggel több helyen megzavarták a vízosztást. Támadások történtek a vízosztók, a vízállomány és a vízért sorban álló emberek ellen is. Nem szeretném részletezni, mert még fiatalok vagytok ehhez, de – itt megint elakadt, szinte már a könnyeivel küszködött – a lényeg, hogy sok halállal jártak a merényletek.

– Hányan haltak meg? – kérdezte az egyik lány.

– Még nem tudni a pontos számot, de eddig összesen körülbelül ötvenről tudnak.

Ezt követően hatalmas zsibongás támadt a teremben. Mindenki kérdezett valamit, egymást kiabáltuk túl. Igazi pánikhangulat volt. A tanárnő próbált minket lecsendesíteni, de nem sikerült elérnie, hogy megnyugodjunk. Egyszerre öten beszéltek hozzám, de egyikre sem tudtam figyelni. Láttam, hogy mondanak valamit, hallottam a szavaikat, de egyszerűen egyik sem jutott el az agyamig. Csak az járt a fejemben, hogy mostantól biztosan más világ vár ránk.

– Kérlek titeket, mindenki üljön le a helyére. Nyugodjatok meg! A rendőrség már elkezdte a nyomozást, és biztos vagyok benne, hogy megtalálják a tetteseket. Addig is az igazgató úr elrendelte, hogy mindenki maradjon az iskolában, amíg a szülei érte nem jönnek.

– Tanárnő, lehet tudni valamit arról, hogy miért csinálták? – kérdezte egy Alma nevű lány.

– Nem, szívem, de biztos, hogy hamarosan kiderül.

– Budapesten is volt?

– Igen.

– És lesz még ilyen? – tette fel a kérdést az egyik fiú.

– Nem hiszem. Ne aggódjatok, tökéletes biztonságban vagytok.

Nem hittünk neki. Hiába volt a lehető legmegnyugtatóbb a hangja, tudtuk, hogy ezt nem tudhatja biztosan. Csak azért mondta, hogy ne idegeskedjünk. De csak nem hagytuk abba.

– Tudjátok mit? Mi lenne, ha játszanánk valamit, amíg megérkeznek a szüleitek? – dobta fel Melinda az ötletet.

Más helyzetben repestünk volna örömünkben, ha ilyen lehetőséget ajánl fel. Valaki mindig bepróbálkozott óra elején, hátha játszunk. Melinda tanárnő azonban hajthatatlan volt. Szívügye volt, hogy a történelmet megszerettesse velünk, annyira, amennyire ő szereti. Egyszerűen imádott tanítani, látszott rajta. Mi nagyon szerettük, ugyanis az egyik legjobb tanárunk volt, annyira jól át tudta adni az anyagot. Amikor beszélt egy témáról, szinte olyan érzésem volt, hogy én magam is ott vagyok, hogy átélem a történelmet. Így aztán soha nem okozott gondot megtanulni, annyira megjegyezhetően mesélte. De persze azért egy kis lazítás soha nem ártott volna. Azonban ebben a helyzezetben, amikor önként ajánlotta fel a játékórát, nem tudtunk örülni neki. Csakis a támadásokon járt az eszünk. A tanárnő nem volt hajlandó többet elárulni róla, pedig engem speciel sokkal inkább megnyugtatott volna, ha tudok még valamit, mint a játékok, amiket játszottunk. Bár lehet, hogy ő maga sem tudott többet.

Legalább azért nem kellett aggódnom, hogy valamelyik rokonom vagy ismerősöm is az egyik támadás áldozata lett. Nem ismertem senkit olyan körzetből, ahol kedden volt vízosztás. Azonban több osztálytársamnak élt olyan helyen nagyszülője, unokatestvére vagy edzéstársa. Ők duplán aggódhattak; az esetleges jövőbeli újabb incidenseken kívül szeretteik épségéért is. Páran próbálták meggyőzni Melindát, hogy használhassák a korongjukat, körbetelefonálni, hogy mindenki jól van–e. Először nem akarta engedni, nehogy még jobban felzaklassák magukat, de aztán rájött, hogy valószínűleg azzal, ha kétségek közt maradnak, csak rosszat tesz nekik, és talán jobb lenne válaszokat kapni, legyen az pozitív vagy épp negatív. Úgyhogy végül engedélyezte a koronghasználatot.

A legtöbbüknek nem vették fel, egyedül Alma nagyszüleiről tudtuk meg, hogy semmi bajuk, ugyanis már hazamentek, amikor a támadás történt.

Arra is rá akartuk venni a töritanárt, hogy a híreket elolvashassuk az interneten, de az már végképp sok volt neki, gondolkodás nélkül nemet mondott. Annyira nem láttam értelmét, úgyis tudtuk, hogy amint hazaérünk, az lesz az első dolgunk, hogy végignézzük az összes híradást a témáról. Azt kívántam, bárcsak jönnének már anyáék. Melinda tanárnő azt mondta, hogy a titkárságon mindenkinek felhívják a szüleit, jönnek, amint tudnak. Gondoltam, hogy azért telik olyan sok időbe, mert őrültekháza van a városban.

Már több órája ültünk a teremben, még az udvarra sem mehettünk ki. A lehető összes létező csoportos játékot lejátszottuk már, senkinek nem volt kedve folytatni. A félelem és a pánik kezdett alábbhagyni, bár szorongásom még mindig nem múlt el. Egyre inkább az unalom vette át a helyét, és borzasztó fásultság. Pedig szegény Melinda minden tőle telhetőt megtett, hogy szórakoztasson minket. Őszintén, tényleg, nagyon próbálkozott. Tudtuk, hogy nagy erőfeszítésébe kerül, hogy ne sírjon egyfolytában, néha azért egy–egy könnycsepp kicsordult. Én viszont úgy éreztem, hogy képtelen vagyok sírni. Olyan hangulat telepedett rám, ami sokkal rosszabb volt, mint hogy sírni akarjak. Nem tudom megmagyarázni, milyen érzés volt. Az biztos, hogy azelőtt soha nem éreztem hasonlót.

Dél körül megérkeztek az első szülők. Meglepetésemre anyáék is viszonylag hamar jöttek. Pedig fogadni mertem volna, hogy én leszek az utolsó gyerek, aki az iskolában marad, és a többiek már rég hazamennek, amikor Melinda tanárnő még velem kell rostokoljon. Pedig nem gyakran történt ilyen. Egyetlenegyszer. Még másodikos voltam, és iskola utáni megőrzőbe jártam. Anya alapvetően mindig időben jött értem. Egy alkalommal viszont ott ragadt a munkahelyén, felhívta a rám vigyázó tanárt, hogy késni fog. Apa sem tudott értem jönni, ő épp üzleti úton volt. Már mindenki hazament, csak én maradtam kettesben a kissé testes, nagyothalló nénivel, aki ránk vigyázott. Már nem is emlékszem a nevére. Lényegtelen. Nem szólt hozzám semmit, borzasztó kínos volt az egész helyzet. Látszott rajta, hogy a pokolba kíván a szüleimmel együtt. Többször felhívta a férjét, hogy „hát, drágám, nagyon sajnálom, de még mindig nem jöttek az egyik gyerekért. Tudom, tudom… igen, ne is mondd! Nem értem az ilyen embereket, hogy akkor mi a fenének vállalnak gyereket. Persze, amint kipateroltam, sietek haza. Szeretlek”. Utáltam azt a nőt onnantól kezdve, bár addig sem volt túl szimpatikus. Nem akartam, hogy megint ez történjen, bár Melinda biztos nem mutatta volna ki, hogy mennyire menne már. Kedves lett volna hozzám, próbált volna beszélgetni, kérdezgetni mindenféléről. De azért jobb, hogy nem így történt. Bár még azt is elviseltem volna, ha cserébe meg nem történtté tehetem a reggeli eseményeket.

A szüleim még beszélgettek egy darabig a tanárnővel. Halkan, bizalmasan. Nem hallottam, mit mondanak. Pár perc múlva intettek, hogy menjek, indulunk. Anya megkérdezte, hogy haza kell–e valakit vinni, de mindenkiért úton voltak már a szülei. Beültünk az autóba, és a húgom épülete elé hajtottunk. Apa beszaladt Liliért, anya kinn maradt velem.

– Krisztikém – kezdte anya –, Lili előtt ne nagyon beszéljünk a ma reggeli esetről, jó? Szegény, tudod mennyire el tud kezdeni félni. Csak fölöslegesen izgatnánk.

– De, anya, nem jobb, ha tudja, mi történik? – kérdeztem vissza.

– De, persze, szívem. Azt tudja, hogy támadás volt, de nem szeretném, ha belemennénk a részletekbe. Ha nagyon sokat hall róla, csak rá fog pörögni, és másra sem tud majd gondolni. Kicsit szerintem nálad is ez lesz a helyzet, attól félek. De te már idősebb vagy, talán azért mégis jobban tudod kezelni.

– A híreket megnézhetjük, anya? Nagyon szeretném tudni. Melinda néni nem mondott semmit.

– Majd csak, ha Lili lefeküdt. De lehet, neked sem tenne jót, még meglátjuk.

Anyát még kérdezgettem egy darabig, de ő sem tudott sokkal többet. Miután beért a munkahelyére, kb. indult is értünk apával, de akkora volt a forgalom az Adria úton, hogy több órába telt megtenni az egyébként alig több mint félórás utat. Amikor Lili és apa visszaért, abbahagytuk az erről való beszélgetést.

Lili látszólag nem volt feldúlva. Az osztályfőnökük velük sem osztott meg túl sok információt, ők pedig tökéletesen meg voltak elégedve a játéknappal, nem zavartatták magukat olyanokkal, mint hogy megtudják a pontos történéseket. Sőt nagyon örült, hogy hamarabb eljöhet az iskolából, és nem kell a megőrzőben maradjon. Még a mozira is rákérdezett, amit anya reggel felvetett. Természetesen nem mentünk. De nem akadt ki, nem kezdett el nyafogni, amiért nagyon hálás voltam neki.

Otthon megkértem anyáékat, hogy ha már a tévét nem kapcsolhatjuk be, hogy híradót nézzünk, legalább a korongomon hadd olvassak híreket. Megengedték, apa egyetértett velem abban, hogy jogom van megtudni, hogy mi történt. Azt ő sem akarta forszírozni, hogy Lilinek beszéljünk róla, mivel nem is nagyon tűnt úgy, hogy őt különösebben érdekelné.

Felmentem az internetre, és nem kellett sokáig keresgéljek, hogy a reggeli eseményekről szóló hírekbe fussak. Összesen hatvannégy halott és kétszáztizenkét sebesült volt országszerte. A háború óta ezen a napon vesztették életüket a legtöbben a Kárpát–medencei Köztársaságban. Azt írták, hogy lövöldözések voltak, néhány helyen (például a hetedik körzetben) robbanószert is használtak. A vízosztókat fegyverrel fenyegették, hogy nyissák ki a raktárat, a támadók pedig a víztartályokat kiborították, szétlőtték, felrobbantották. Összesen több mint ezer liter víz veszett kárba. Így nem elég, hogy sokan életüket vesztették a lövöldözések és robbantások folyamán, a lakosság egy részének vize sem maradt a következő hétre. Az elnök arról beszélt a sajtótájékoztatójában, hogy új vízosztást kell tartani. Azonban attól tartva, hogy az összegyűlt tömegben egyszerűbb lenne még egy támadást végrehajtani, elrendelték, hogy addig, amíg a helyzet rendeződik, a vizet házhoz vigyék. A keddi adagot még aznap este igyekeztek eljuttatni a megfelelő körzetekbe úgy, hogy a maradék vízállományt osztották újra. Így mindenkinek kicsivel kevesebb jutott azon a héten, pedig az ország víztartalékaihoz is hozzányúltak.

Több olyan cikket is olvastam, ami azt fejtegette, hogy mi lehetett az oka a támadásoknak. Csak hetekkel később derült ki, hogy egy szélsőséges környezetvédő csoport állt az események hátterében. Nem emlékszem már, hogy akkor mennyit fogtam fel ezekből. Az biztos, hogy azzal tisztában voltam, hogy ez mekkora mértékű támadás volt. Azt is megtudtam végül, hogy ez a bizonyos környezetvédelmi csoport hajtotta végre őket. De szerintem róluk ennél többet nem igazán olvastam. Évekkel később valamiért újra előkerült a téma, és kicsit jobban utánanéztem az okoknak, mint anno. Ennek a csoportnak a tagjai erősen ellenezték azt, hogy az embereket a tengervíz sótalanításával juttatják folyadékhoz. Véleményük szerint a környezetszennyezés mértékét csak még jobban növelik a sótalanító üzemek a jelentős szén–dioxid–kibocsátás miatt. A növényzet hiánya miatt a légkörbe jutó gázt nincs mi megkösse, tehát a globális felmelegedés folytatódna, ami pedig még anno a vízhiány fő kiváltó oka volt. Ez a terrorista csoport úgy gondolta, hogy az emberiség ideje lejárt a Földön, elég bajt okoztak már, úgyhogy megértek a pusztulásra. Éppen ezért a merényletek után magukkal is végeztek.

HARMADIK FEJEZET

Az első támadást követően többet olvasgattam. Szinte mindenhol azt írták, hogy korántsem az volt az egyetlen merénylet, számítanunk kell még többre, ugyanis az elkövetők egy kiterjedt hálózat tagjai.

Sajnos azoknak, akik így gondolták, igazuk lett. Az azt követő fél évben tizenhét terrortámadás történt. Vízosztásokon, sótalanító üzemekben vagy csak simán az utcán. A céljuk már nem „csak” az emberiség teljes kiirtása volt. Arra törekedtek, hogy azt a maradék időt, ami hátra van, rettegésben éljük le. Nem lehetett tudni, hogy mikor és hol várható a következő akció, mindenki folyamatos készenlétben volt. A vizet szállító vonatokat, teherautókat is felrobbantották. Ami nálunk kezdődött, globális problémává vált. A kár óriási mértékű volt, az áldozatok száma meghaladta a tízezret, a vízellátás pedig akadozott. Úgy tűnt, a hálózat nagyobb, mint amekkorára korábban számítottak.

Az érintett országok közös célja volt a probléma megoldása. Válságkonferenciákat tartottak, több helyen szigorítottak a biztonsági intézkedéseken. A vízosztásokhoz olyan bódékat építettek, amelyek elég ellenállók ahhoz, hogy ne lehessen betörni és megrongálni a vízraktárakat. Biztonsági ellenőrzéseket vezettek be, ami a repülőtereken tapasztaltakhoz volt hasonló. A vizesbódék védelmét fegyveres őrök látták el. A megfigyelést is növelték; mindenhova biztonsági kamerákat szereltek fel, az utcán rendőrök járőröztek nulla–huszonnégyben. Az internetes kereséseket is jobban szemmel tartották, növelték azoknak a kulcsszavaknak a számát, amelyekre ha rákeresett az ember, automatikusan megfigyelés alá került.

A Kárpát–medencei Köztársaság elnöke lemondott, új választás volt esedékes. Azt azonban az ország nem engedhette meg magának, hogy végigmenjen a három hónapos kampányprocedúrán. Veszély fenyegetett, ezért nem volt idő erre, nem maradhatott az ország olyan hosszú ideig vezető nélkül. Legalábbis abban a válsághelyzetben semmiképp. Éppen ezért rendkívüli, felgyorsított választásokat tartottak. Pár napon belül ennek eredményeként meg is volt az új elnök, Nyírő Miklós, az ALP vezetője. Miután beiktatták, első feladatának a világ többi részén hatalmon lévő kormányokhoz hasonlóan a terrortámadások megállítását tartotta. Nagyobb szerepet adott a rendőrségnek, növelte testületi létszámát. Létrehozta a Védelmi Ügyosztályt, amely a katonasággal együtt gyakran tartott razziákat a város különböző részein, az aktivista csoport tagjai után kutatva. 2087. május 20–án volt az egyik leghíresebb, legsikeresebb akciójuk. A Maros utcában lévő elhagyatott raktárhelyiségben lecsaptak egy tizenöt fős csapatra, akikről úgy tartották, hogy a környezetvédő csoport része voltak. Lefoglalták a raktárat, ahol lőfegyvereket, illetve bombakészítéshez szükséges eszközöket találtak. A csapat tagjait kihallgatták, zsarolással, illetve fenyegetéssel próbálták rávenni őket arra, hogy a hálózat többi tagjának kilétéről tegyenek vallomást. A Védelmi Ügyosztálynak nehéz dolga volt, az öngyilkos merénylőket ugyanis nem igazán lehetett halállal fenyegetni. Az a pletyka terjedt el, hogy kínvallatásnak vetették alá őket. Soha nem derült ki, hogy valóban így volt–e, bár sokan – köztük én is – megesküdtek volna rá, hogy igen. Máskülönben nem hiszem, hogy képesek lettek volna a terroristák oly nagy számát elfogni a későbbiekben. De őszintén szólva senki nem bánta. Amíg megakadályozta az újabb támadásokat, mindent elnéztünk neki.