Beth Moran

christmas

every

day

A szerelem körülvesz minket

Kossuth Kiadó

Tartalom

PROLÓGUS

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Dominicnek, aki szeret nevetni

PROLÓGUS

DECEMBER 22.

Végre elérkezett a Dougal and Duff évének a csúcspontja.  Mindenki ott lesz, a legutolsó adminisztrációs asszisztenstől kezdve a vezető partnerekig. A tölgyfa korlátokat borostyán borította, és csillogó piros-fehér fényfüzérek tarkították. A partira kijelölt terembe vezető ajtót fenyőágak keretezték, közepén egy pimasz fagyöngyköteg lógott. A terem odabent még látványosabbnak hatott, mint tavaly. Több száz csillogó hópehely függött a faborítású mennyezetről, még több fényfüzér és zöld növény díszített minden felületet. A hátsó fal közepén gömbökkel és szalagokkal ékesítve magasodott a karácsonyfa.

A felszolgálók pezsgős tálcákkal és omlós szendvicsekkel siklottak az irodai klikkek csoportosulásai között, fekete egyenruhájuk éles kontrasztban állt a csillogó estélyi ruhákkal és a skót kockás kiegészítőkkel. Az aláfestést biztosító szvingkvartett sem tudta elnyomni az ünnepi pletykák zsongását. Az a hír járta, hogy a legújabb partner, Richard Abernethy, aki épp most tért vissza a párizsi iroda újabb győzelméről, fontos bejelentésről ejtett el célzásokat. És amikor aznap reggel egy helyileg ismert ékszerész egy gyűrű alakú dobozt szállított a recepcióra, a hatvanhárom alkalmazott mindegyike perceken belül tudott róla. A kérdés csak az volt, hogy ki a szerencsés. Senkinek sem volt róla fogalma.

Kivéve engem.

A többi asszisztens feltételezte, hogy biztosan tudok valamit a titokzatos nőről, mivel szinte korlátlan hozzáférésem volt Richard e-mailjeihez és a naplójához. Az este nagy részét azzal töltötték, hogy megpróbáltak kicsalni belőlem egy nevet. Vagy legalább egy listát a gyanúsítottakról.

Lesimítottam a nevetségesen drága ruhámat, megigazítottam a hajamat, ittam egy újabb álnemtörődöm kortyot a pezsgőből, és lakatot tettem a számra.

Nem a főnököm iránti lojalitásból. Bár az is elég ok lett volna.

Idegességtől feszülten, verdeső szívvel, ellenállva a késztetésnek, hogy egy újabb itallal öblítsem le a kiszáradt számat, nem is annyira lopva a titkos barátomat, leendő vőlegényemet figyeltem a szoba másik végéből, és azt kívántam, bárcsak hozzákezdene és lenne túl rajta.

Mindig is rettegtem a karácsonytól. Különösen az elmúlt években, amikor egyszerűen csak egy újabb egyedül töltött napot jelentett számomra, amikor ugyanazt az apám küldötte ajándékkártyát bontogattam, és valaki más tévéjét bámultam. Vártam, hogy halljak Richard felől, annak ellenére, hogy azt mondta, valószínűleg nem lesz egy perce sem, hogy felhívjon.

De idén kétségtelenül a családja felföldi birtokán fogom tölteni az ünnepet. Már megterveztem, milyen ruhákat fogok becsomagolni, és egy egész délutánt töltöttem azzal, hogy az utolsó pillanatban ajándékokat kerestem a szüleinek és az öccsének.

Először, már oly régóta, hogy a gondolatába is belefájdult a szívem, egy szerető, boldog családdal tölthetem a karácsonyt.

Vettem egy mély lélegzetet, elfojtottam a mosolyomat, és aznap már egymilliomodik alkalommal némán elpróbáltam a meglepett, felvillanyozott és a rangidős partner feleségének a pozícióját érő „igen”-t.

1

Amikor a házat úgy jellemezték, mintha egyenesen egy tündérmeséből lépett volna elő, akkor Hófehérke házikóját vagy egy furcsa mézeskalács házat képzeltem el (a gonosz boszorkány nélkül, akit Edinburgh-ban hagytam), nem pedig Csipkerózsika elhagyatott árnyékszékének zsugorított, groteszkebb változatát. És az én mesekönyvemben nem szerepelt a bejárót eltorlaszoló régi babakocsi, két kopott fotel és egy türkizkék vécé.

Kikukucskáltam a taxi ablakán, és próbáltam elhitetni magammal, hogy jobban fog kinézni, ha kiszállok. Vagy eláll az eső. Vagy ha leveszem a szemüvegemet. A sofőr megállt egy rozsdás mángorló előtt.

– Nem tudna közelebb menni az ajtóhoz? – kérdeztem, kicsit feljebb húzva a kabátomon a cipzárt.

Megfordította a fejét, hogy rám nézzen, és egyik szemöldökét magasra húzta.

– És ha a gyepre parkolna? – kérdeztem.

– Ez nem gyep. Ez egy dzsungel. Nem teszem kockára a gumijaimat.

Nagyot sóhajtottam, és kicsatoltam a biztonsági övet.

– Ötven font – szólt.

– Micsoda?! – A kezem megállt félúton, ahogy a táskámba nyúltam. – Harmincban állapodtunk meg.

– Az még a gázló, a sárgödör és a dukkózást lekarcoló csalitos előtt volt. A kocsinak teljes takarításra van szüksége, amit az extra pénz még csak nem is fedez. Fenn kell tartanom a színvonalat.

A tekintetem végigvándorolt a taxi kifakult kárpitján, a kirojtosodott szegélyeken és az ezeréves légfrissítőn.

– Jól tudta, hogy a cím egy névtelen úton van, egy erdő közepén, és mégis harmincat mondott. – Megpróbáltam visszatartani a remegést a hangomból. A plusz húsz font talán nem elég egy takarításra, de segítene, hogy ne kelljen a fogamhoz verni a garast a következő hetekben.

– Én vagyok az egyetlen taxisofőr errefelé, aki idáig kijön. – Vigyorgott. A nagy gonosz farkas. – Én vagyok az egyetlen taxis, pont. Ha egyhamar el akar innen menni, megéri jóban lennie velem. – A ház felé biccentett. – És higgye el, nem akar sokáig itt sertepertélni.

– Maga most fenyeget?! – A legjobb tudásom szerint megpróbáltam megcsillogtatni valamennyit abból a tapasztalatból, amit a cápáknak dolgozva szereztem, akik a saját gyerekedet is képesek eladni neked, és kiegyenesítettem a vállamat. Miután egész életemben értéktelen nyápicként bántak velem, ennek egy új kezdetnek kellett volna lennie. Egy új, tökéletesített, „túllépett a múlton” Jennynek.

Kinyitottam a táskámat, és határozottan három bankjegyet tettem az első és a hátsó ülések közötti műanyag részre.

– Odaadom a harminc fontot, amennyit mondott, és egy fillérrel sem többet.

Felhúzta a szája egyik sarkát, felém hajolt, és morogni kezdett.

– Biztos benne?

Megeresztettem egy apró nyikkanást, és újra kinyitottam a táskámat.

– És a borravaló! Hát persze. Tessék. Legyen húsz. – Az ajtót felrántva kibucskáztam a fagyos januári esőbe, és meg-megcsúszva a csomagtartó felé bukdácsoltam. Miután kirángattam a bőröndömet, majd a hátizsákomat, éppen időben botorkáltam el az útból, hogy elkerüljem a sérülést, de azt már nem, hogy a felpörgő kerekek bőséges mennyiségű sáros permettel terítsenek be.

Miután az elázott blúzom ujjával letöröltem egy sárfoltot a szemüvegemről, szemügyre vettem az új otthonomat.

Egy régi ikerház, amely valaha egy favágóé volt; a szürke vakolatú, piszokkal csíkozott homlokzat, a megdőlt kémény és a foltos tető arról tanúskodott, hogy nem viselte jól az évek múlását.

Keresztülcuppogtam a pocsolyákon, hátamon a hátizsákkal, magam után húzva a megörökölt Mulberry bőröndöt, és bekukucskáltam a borostyánnal benőtt utcafronti ablakon. Miközben a kabátom zsebében kotorásztam a kulcsért, feladtam a próbálkozást, hogy az ablakon túli homályban bármilyen formát felfedezzek.

– Rendben. Akár túl is eshetnék rajta. Elég volt az esőből, ideje feltenni a vízforralót. – Letöröltem a kilincset, és gratuláltam magamnak, hogy érkezésem előtt előrelátóan visszakötettem a közműveket, majd beerőltettem a kulcsot a zárba, és addig ügyeskedtem, amíg kattanást nem hallottam.

Meglöktem az ajtót. Semmi. Még egy kis zörgés sem.

Visszafordítottam a kulcsot az eredeti állásba, és újra próbálkoztam. Miközben az eső jeges patakokban folyt végig az arcomon, be a blúzomba, mindent megtettem, hogy az ajtó megmozduljon. Dörömböltem, nekifeszítettem a vállamat, rugdostam, sőt nekifutással is próbálkoztam, mint a zsaruk a filmekben.

Egy idő után, elhatározva, hogy nem kezdek el sírni, ledobtam a csomagjaimat, és bizonytalanul végigmentem a ház oldalán, hogy megnézzem, meg tudom-e kerülni. A helyzet nem volt ígéretes. Még több bokor, az ötcentis tüskékről eső csöpögött. Átpillantottam a szomszédos házikóra. Ott egyik ablak sem volt betörve, és a kert sem úgy nézett ki, mintha egy guberáló hagyta volna a sorsára. Hm… Talán inkább ott kellene aludnom. Csak ma éjszaka. Anyám szerint az egész épület évek óta üresen állt. A semmi közepén nem volt túl nagy kereslet a házakra, hacsak nem nyári laknak rendezték be őket, és senki sem akart egy ócska vastelep mellett nyaralni.

Óvatosan közelebb léptem, megpróbáltam bekukucskálni a zárt redőnyök mögé, majd benéztem a levélnyíláson keresztül, de a közelgő szürkület miatt túl sötét volt ahhoz, hogy bármit is lássak. Egy téglautat követve körbementem az épület hátsó részéhez, ahol nagyjából ugyanolyan állapotok uralkodtak. Fából készült piknikasztal árválkodott elhagyatottan egy körülbelül két négyzetméteres, gazzal benőtt kavicsos területen. Ezen túl, az épület hozzám tartozó fele szinte teljesen rejtve maradt, ahol összekapaszkodó ágak és vadszeder kusza hálózatával az erdő egészen a házig hatolt. Talán át tudnám préselni magam a hátsó ajtóig. Legalább megpróbálhatnám átpréselni magam a hátsó ajtóig.

Jobban meggondolva, valószínűleg elszakítaná a farmeremet, és ez volt az egyetlen olyan farmerem, amelyik rám jött. És ha megkarcolnám az arcom, nehezebben találnék munkát, és akkor hogyan tudnék ezen a helyen megmaradni? Valószínűleg még térerő sincsen, így nem tudnék felhívni senkit, ha megbotlom egy kóbor gyökérben, és felnyársalnak a tüskék. Gyorsan megnéztem a telefonomat (egy pillanatig sem gondolva arra, hogy Richard vajon próbált-e valamilyen megalázkodó üzenetet küldeni, amelyben elismeri, hogy az egész egy szörnyű tévedés volt). Tessék! Nincs térerő. Vakmerőség és ostobaság lett volna belekényszeríteni magam abba a tüskegubancba.

Megborzongtam. A körülöttem magasodó árnyakra pillantva elképzeltem, milyen állatok portyázhatnak a sherwoodi erdőben sötétedés után. Megtalálnák az összetört testemet, az ezernyi szúrt sebből szivárgó vér illata odavonzaná őket a friss húshoz. Semmi esélyem nem lenne.

És még ha fel is hívhatnám azt a taxis ürgét segítségért, valószínűleg nem jönne vissza értem.

Bárcsak lenne egy száraz, üres lak a közelben, ahol menedéket találhatnék! Csak hogy átvészeljem az éjszakát, amíg az eső eláll. Tétován álltam, és azon töprengtem, hogy van-e merszem megpróbálni.

Nem töprengtem sokáig. Túlságosan fáztam, vizes, sáros, éhes és csontig hatolóan fáradt voltam ahhoz, hogy érdekeljen a törvény. Ha letartóztatnak, legalább lesz egy száraz hely, ahol aludhatok, és remélhetőleg reggelit is kapok.

Odasiettem a házikóhoz, elmondtam egy gyors imát, és megpróbáltam kinyitni az ajtót. Zárva. Mély levegőt vettem, felkaptam egy követ, és bevertem vele az ajtó tejüveg ablakát.

Felkészültem rá, hogy óvatosan bedugjam a kezemet a lyukon, de majdnem levágtam a csuklómat, amikor hátulról megragadott két kar. Elrántott az ajtótól, lebirkózott a piknikasztalra, és arccal előre lenyomott, mire az asztal felszínén összegyűlő víztócsában találtam magam.

– Mi a fenét képzel, mit csinál?!

A férfi két kézzel fogott le a vállamnál, megakadályozva, hogy lássam őt. Csukott szemmel és a szemüvegem nélkül persze amúgy sem láttam volna, de akkor is. A hangja durvának hatott, erősnek és pokolian dühösnek.

Ahogy levegőért kapkodtam, felszippantottam egy adag esővizet az asztallapról, amitől fuldokolni kezdtem. Amikor egy – őszintén szólva förtelmes – öklendező hang tört elő belőlem, a férfi gyorsan elengedett.

– Hóhó! Ha hányni akar, legalább a bokrok között tegye, ne a padomon!

Felegyenesedtem, és megfordultam, miközben egyik kezemmel az asztalt markolva próbáltam megállítani a száguldozó agyamat, hogy elkapjak egy hasznos gondolatot.

– A maga padja?

– Igen. Az én padom. Az én betört ablakom. Az én házam. Szóval, még egyszer kérdezem, mi a fenét keres itt?

– De itt senki sem lakik – nyögtem reszelős hangon. – A ház elhagyatott.

– Úgy néz ki, mint ami elhagyatott? – kérdezte egyre emeltebb hangon.

– Nem látom. A szemüvegem… – Eredménytelenül tapogattam végig az asztalt, mire a férfi elkeseredett nyögéssel le nem hajolt, majd a kezembe nyomta az esőtől maszatos szemüvegemet. Néhány szaggatott lélegzetvételig szorongattam, kissé tartva attól, hogy ha felteszem, meglátom a dühös hanghoz tartozó arcot. Pont olyan rosszul nézett ki, mint amitől féltem. Vastag, sötét szemöldök a dühtől elfeketedett szemek felett. Sörteszakáll mögött megbúvó, undortól eltorzult száj.

Felpillantottam a házra, és ahogy felszikrázott az indulatom, aktuális állandó testőröm, legyűrtem a félelmemet.

– Igen. Úgy néz ki. Sehol sem ég a villany. Teljesen be van nőve. Nem parkol senki a ház előtt. Nekem azt mondták, hogy lakatlan.

– És ezt ki mondta magának? – fonta össze a karját maga előtt.

– Az anyám. A másik ház előző tulajdonosa.

– A tulajdonos hat évvel ezelőtt meghalt.

– Igen. Így a ház a lányára szállt. Az anyámra. A múlt héttel kezdődően pedig az enyém. Ezért van kulcsom. – Kihúztam a kulcsot a zsebemből, és odalengettem neki.

– Ha van kulcsa, minek kellett betörnie az ablakomat?

– Nem tudtam kinyitni az ajtót. – A folytatást várva felvonta a szemöldökét. – Ezért hátrajöttem. De nem tudtam eljutni az ajtóig. És már majdnem sötét van, minden ruhám csuromvizes. És a taxisofőr ellopta a pénzemet… – Vettem egy nagy, mély lélegzetet. Nem fogok sírni ennek az embernek a szeme láttára. Megfogadtam, hogy soha többé nem hagyom, hogy egy férfi azt higgye, hogy puhány vagyok. Gyerünk, Jenny, szedd össze magad!

– A Tezza taxi?

Bólintottam, és letöröltem egy esőcseppet az orromról.

Sóhajtott.

– A bejárati ajtó nem nyílik kívülről. Vágok egy utat hátulra, és akkor legalább elbújhat az eső elől. Hívjon fel reggel, és megadom egy rendes taxitársaság nevét, mielőtt elmegy.

– Hova?

– Vissza oda, ahonnan jött.

Egy pillanatig csak tátott szájjal bámultam rá, és homályosan érzékeltem, hogy az eső alábbhagyott: a háttérben lévő dobolást felváltotta a leveleken csöpögő víz lassú csobogása, és a fülemből kiszökő gőz sziszegése.

– Nem megyek sehová. Most már itt élek.

Tetőtől talpig végigmért.

– Higgye el! Reggel elmegy innen. Legalábbis ha addig kibírja. – Egy tölgyfa alatt megbújó tégla melléképület felé biccentett. – Nekilátok az út megtisztításának. De ha megint elkezd esni az eső, megállok, és bedeszkázom az ablakomat.

– Semmi gond, tényleg. Köszönöm. Én is tudok ösvényt vágni. Elnézést kérek az ablaka miatt. Küldje el a számlát! Szép napot!

A tőlem telhető legmagabiztosabban visszamasíroztam a ház oldalánál, és csak egyszer vesztettem el a cipőmet a sárban.

– Oké, Tündér keresztanya. Azt hiszem, nagyjából most lenne a legjobb alkalom, hogy felbukkanj. – Végigpásztáztam az erdőt, és nehezen tudtam kivenni bármit is az egyre mélyülő homályban. Jó tíz perccel később, miután számtalan ágat félrehúztam és letapostam, miközben összevissza karistoltam a karomat, találtam egy fészert.

Csak néhány próbálkozás kellett ahhoz, hogy a zárat körülvevő fát egy vastag ág és a dühöm ereje segítségével darabokra törjem. Szépen felmelegedve és a felfedezésemtől valamelyest feldobva beléptem. Talán egy icipicit idegesítettek a szomszédom megjegyzései, miszerint csak egy éjszakát bírnék ki, ezért úgy döntöttem, hogy reggelig elhalasztom a ház felderítését. Ez a hely kiválónak tűnt ahhoz, hogy kibontsam a hálózsákomat, és a megváltást jelentő álom keresésére induljak.

2

Kaparászás hangjára ébredtem. Valami súrolta az arcomat. Még csukott szemmel is éreztem valami más jelenlétét. A szemüvegemért tapogatózva újabb karistoló, surrogó hangot hallottam. Miközben a fejem lüktetni kezdett, óvatosan feltettem a szemüvegemet, és felpattintottam a szemem.

Aaaarghh!

Patkány!

Patkányok!

Még több patkány!

Nem volt könnyű egy Mini Cooperbe bezárva elmenekülni egy csapat óriási, veszett, vörös szemű patkány elől. Némi csapkodás, sikoltozás, üvöltés és sok zagyva halandzsa kísérte kétségbeesett próbálkozásomat, hogy megtaláljam az ajtónyitó gombot, átpréseljem magam a szomszédos ülésen felbukkanó patkány mellett, amíg végül kiestem a fészer betonpadlójára, csak hogy belegabalyodjak a pókhálók tengerébe, megbotoljak a bőröndömben, kinyissam a fészer ajtaját, átverekedjem magam a bokrokon, amelyek varázsütésre visszahúzódtak az éjszaka folyamán, egy ág közreműködésével kitépjek egy jelentős mennyiséget a hajamból, és összeessek a fagyott földön.

Három másodperccel később egy patkány sprintelt el tíz centivel az arcom mellett, és eltűnt az árnyak között.

Harminc másodperccel később még mindig úgy ziháltam, mint egy törött skót duda, amikor a világom elsötétült, mert valami fenyegetően fölém magasodott, és eltakarta a kora reggeli napot.

És nem kellett sokat találgatni, hogy mi – vagyis ki – állt fölöttem, tekintve, hogy több négyzetmérföldnyi területen mindössze két emberi lény volt fellelhető.

Nem láttam az arcát, mivel megint elvesztettem a szemüvegemet, de hallottam az ingerültséget a hangjában.

– Segítségre van szüksége?

Felegyenesedtem, és visszarángattam a derekamra a három pulóvert, amit azért vettem fel, hogy ne fagyjak halálra, amíg a kocsiban alszom. Miközben kisimítottam egy hajtincset az arcomból, egyúttal sikerült eltávolítanom belőle egy gallyat, néhány tölgyfalevelet és egy hatalmas bogarat. Utolsó erőtartalékaimat összeszedve próbáltam nem újra felsikoltani, csupán tátogtam néhányat, mint egy hal, miközben megráztam a fejem, hogy ellenőrizzem, nem lapul-e még valami a hajkoronámban.

– Jól vagyok, köszönöm. Én… elcsúsztam egy pocsolyában. Nem láttam, mert elvesztettem a szemüvegemet.

Ahogy befejeztem a mondandómat, másodszor is átnyújtotta nekem a pápaszememet.

Határozottan felhelyeztem az orromra, kiegyenesítettem a gerincemet, és kihívóan néztem rá, arra az esetre, ha nem hinne nekem.

– Elveszítette a szemüvegét, ahogy kisétált egy fészerből?

Egyenesen a szemébe bámultam, amely csokoládébarnának tűnt a téli napfényben.

– Igen.

– Ott aludt?

– Ez az én dolgom.

Kissé megrázta a fejét, és elindult.

– Ez nagyszerű. Nem akarok tudni a dolgairól. Van jobb időtöltésem is, mint ötpercenként a segítségére sietni. Mi lenne, ha legközelebb, amikor elesik, kicsit halkabban tenné?

– Mi lenne, ha legközelebb nem venne tudomást rólam? Nem kértem, hogy a segítségemre jöjjön.

– Jól van. Megegyeztünk. Nyilvánvalóan tökéletesen képes gondoskodni magáról.

– Igen. Így van. Miből gondolta, hogy nem? Az, hogy van két mellem és a hajam hosszú, azt jelenti, hogy gondoskodni kell rólam? – kiabáltam utána.

Homlokát ráncolva megfordult.

– Nem mondhatnám, hogy észrevettem volna. De igaza van. Az emberek folyton elveszítik a szemüvegüket, és pocsolyákban csúsznak el, miközben fészerekből sétálnak ki. Szép napot!

Néztem, ahogy elvonul, miközben a feltoluló visszavágások feloldódtak a torkomban. Miután megfordultam és meggyőződtem róla, hogy valóban, a tegnap esti pocsolyák minden nyoma felszáradt a napsütésben, lesöpörtem a pókhálót a farmeromról, és felkészültem rá, hogy újra belépjek a fészerbe a táskáimért.

Csak később villant be, hogy a férfi nem viselt cipőt, és egy krikettütő volt nála. Tényleg azért jött, hogy megmentsen. Nem, köszönöm! Azért voltam itt, hogy bebizonyítsam a családomnak, a volt munkatársaimnak, a szemétláda Richardnak, és főleg magamnak, hogy tudok vigyázni magamra. Amit még ma el is kezdek. Mihelyt találok egy helyet, ahol kiüríthetem a hólyagomat, és magamhoz vehetek egy csésze rendes kávét.