„Az életemben Nóri, és minden, amit ő hozott, egy életre meghatározó. Elmondhatatlanul hálás vagyok, hogy az életem része lett a női közösséggel együtt. Elképesztő érték az az információ, a tudásdömping, a megélések, amiket szinte még fel sem fogtam. A felnőtt életem egyik legmeghatározóbb része, amit kaphattam valakitől. Mindaz, ami kaptam, nem is mindig közvetlenül tőle jött, hanem általa.”

Andi

„Amikor jelentkeztem Nóri csoportjába, azt gondoltam, hogy mindenféle locsogás lesz, sminkelünk, hajat csinálunk, és a szokásos női témákról lesz szó. Álmaimban sem gondoltam volna, hogy ilyen mély témákat érintünk majd, és ilyen szakmai dolgokba megyünk bele. Nóritól maximalizmust és nagyon alapos felkészülést tapasztaltunk minden alkalommal.”

Anita

„Azért kapcsolódtam Nórihoz, mert meg akartam tanulni, hogyan legyek jobb nő. Aztán megtanultam azt is, hogyan legyek jobb ember. Nóri közösségében életem egyik legértékesebb óráit tölthettem el.”

Réka

Copyright © Czopkó Nóra, 2021

Minden jog fenntartva.

A könyv – a szerző és a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészben, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formátumban és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést, vagy az információrögzítés bármely formáját.

Kiadja a Guruló Egyetem Kft., Budapest, 2021

Felelős kiadó: Szabó Péter, a Guruló Egyetem Kft. ügyvezető igazgatója

Főszerkesztő: Borsos Bence (booxpert.hu)

Olvasószerkesztő: Barsi Nikoletta

Borítóterv: Lénárd György (G Design Kft.)

Tördelte: Madarász György

Szerzőt fotózta: Peszeki Dóra

epub: ISBN 978-615-6139-41-2

mobi: ISBN 978-615-6139-42-9

A női lélek régóta csodálatom legfőbb tárgya.
Köszönöm minden egyes nőnek,
aki akár csak egyetlen apró impulzussal is hatással volt rám,
hogy ezek a gondolatok megszülethessenek.

Tartalom

Bevezető

Nincsenek ideális körülmények

Mi dolgom nekem a nőkkel?

Mire számíts?

1. RÉSZ

Önmagadért

1. Mit jelent a nőiség?

Önmagam és a nőiségem kétségbeesett keresése

A változás fájdalma

Az örök kérdés megválaszolása: akkor mitől is nő a nő?

Nőiség vagy nőiesség?

Te jössz!

2. Kitől tanulunk meg nőnek lenni?

Múltban turkálás vagy a szebb jövő ígérete?

Mintám az anyám

Események, amik meghatároznak minket

Te jössz!

3. Kívülről befelé

Amit látunk, és amit gondolunk

Tökéletesen tökéletlen

Kívül

Belül

Te jössz!

4. Változtassak, vagy fogadjam el magam úgy, ahogy vagyok?

Változás vagy elfogadás?

A kulcs: énképünk megváltozása

A változás folyamata

Te jössz!

5. Sebezhetőség

Kipróbáltam a sebezhetőséget

Hogyan védekezünk a sebezhetőség ellen?

Te jössz!

#önmagadért: Történet egy nőről, aki csakis saját magának köszönheti saját magát

2. RÉSZ

Önmagad ellen

6. Önszabotázs

Hogyan jelenik meg az életünkben az önszabotázs?

Amikor a praktikus megoldás nem megoldás

A lány, akinek nem sikerült

Védd magad!

Hogyan szabaduljunk meg az önszabotázstól?

Te jössz!

7. Félek, hogy szorongok

Vélt vagy valós?

Mihez kezdjünk a szorongással?

Jobb félni, mint megijedni!

A mesterhármas: észlelés, tudatosítás, cselekvés

Te jössz!

8. 21. századi problémák, örök megoldások

„Kanapémentál”, a hamis énidő

Visszalopott idő

Produktív halogatás

Az elinduláshoz vezető lépések

Te jössz!

9. Amit mondunk, és amit gondolunk

Konfliktus = esély a fejlődésre

Asszertíven, de hogyan?

Ahogy még lehet, de nem érdemes

Az a fránya konfliktuskerülés

Azt a konfliktust mesélem magamnak…

Hogyan tehetjük hatékonyabbá a kommunikációnkat?

Te jössz!

10. Határok nélkül

Amit gondolunk, és amit mutatunk

Hova lettetek határok?

Igen vagy nem?

Te jössz!

#2 önmagadért: Történet egy nőről, aki úgy döntött, hogy erősebbé válik, mint a szorongása

Epilógus

Te jössz!

#mindennapönmagadért napló

A szerzőről

Bevezető

„Olyan vagyok, mint mindenki más. Vannak olyan napjaim, amikor tükörbe nézek, és azt mondom: jaj, istenem, bárcsak megváltoztathatnám ezt vagy azt. De minél érettebb vagy, annál inkább rájössz, hogy a tökéletlenségeid tesznek még szebbé.”

Beyoncé

Nincsenek ideális körülmények

2020 áprilisában azon kaptam magam, hogy otthon ülök, és elfog az az érzés, amihez egyáltalán nem vagyok hozzászokva: azt hiszem, kétségbeestem. Ekkorra már az egyetlen dolog, amit stabilan csinálok néhány napja, az a mozdulat, ahogy kiveszem a borospoharat a konyhaszekrényből. Kitérdesedett mackóban és zuhanyzós kontyban ülök a kanapén, és híreket olvasok. Hiába süt odakint a nap és pompázik olyan barátságos fényekben a nappalim, ahogy én a legeslegjobban szeretem, észre sem veszem. Perceken belül kezdődik a kormányzati tájékoztatás, vagyis számomra is kiderül, hogy mi történik odakint, milyen hatással lesz ez rám, és azokra, akik fontosak nekem. Alig pár napja még rendezvényeket terveztünk és szerveztünk. Volt egy naptárunk, amiben szerepelt mindaz, amit az évre kigondoltunk. Programok, rendezvények, oktatások, képzések, baráti találkozók. Készpénznek vettük mindazt, amit oda beírunk, hiszen akkor még fogalmunk sem volt arról, hogy nem sokkal később minden bejegyzésünket törölnünk kell, vagy legalábbis sok kérdőjellel egészítjük ki őket. Nemrég még azon sopánkodtam, hogy én, az introvertált, mikor tehetem már meg végre, hogy egy teljes napot otthon töltsek. Annyira vágytam rá, hogy legyen egy olyan nap, amikor ébredéstől lefekvésig még a közeli kisboltba sem kell kitennem a lábam. Na, ez a kívánság jól sikerült.

Napok óta sorra követik egymást a hírek, a híresztelések, „a kolléganőm anyósa a rendőrségnél dolgozik, és ő úgy hallotta, hogy…” típusú, bombabiztosnak hitt információk, én pedig kapkodom a fejem, és találgatok – vagy egymagam, vagy a legközelebbi barátnőimmel közösen. Vajon mi lesz most? Égnek a vonalak, összeesküvés-elméleteket gyártunk, és ventilálunk. Nem is nagyon tudunk mást tenni. Bekapcsolom a tévét, beburkolom magam egy pihe-puha pokrócba, hogy a biztonság és a „minden rendben van” érzetét legalább percekre megteremtsem, és odahúzom a fotelt a tévétől alig néhány centire, gondolván, hogy minél közelebb megyek hozzá, annál hamarabb kapok végre választ a fejemben kavargó megszámlálhatatlanul sok kérdésre.

Harminckét éves vagyok. Egyedül élek. Még ezt sem szoktam meg. Egyedül tartom el magam, albérletet fizetek. Ezt meg pláne nem. Mi lesz így? Ha nem lehet menni sehova, akkor hogyan tovább? Várom, hogy elkezdődjön az élő közvetítés. Nem indul. Tizenegyre volt meghirdetve, de már hosszú percek teltek el, és még mindig semmi. Ezt nem hiszem el. Mikor tudhatom már meg végre, hogy mi fog történni? Egyszer csak meglátom magam kívülről, mintha odaállnék magam mellé, a foteles-pokrócos, tévé előtt gubbasztó lánykához, és eszembe jut a nagymamám. Kései gyerek vagyok, Kató mama közel nyolcvanéves volt, amikor én megszülettem. Nem látott, nem hallott jól, így szinte annyira közel ült a tévéhez, hogy amikor gyerekként ott ültem mellette, alig láttam tőle bármit is a fotel háttámláján kívül. Úgy várom a kormányzati tájékoztatót, mint Kató a Dallas következő epizódját. Rémülettel tölt el a felismerés: míg Katóra jóleső érzés gondolni, ahogy a zöld fotelben ül, magamat nem szívesen látom így. Mit csinálok, te jó ég… Fejben visszapörgetem a mögöttem álló napokat, és mindazt, ami történt velem. Elönt a döbbenet érzése. Nem tehetem magam függővé. Sem a hírek keltette érzésektől, sem külső körülményektől. Egy pillanat alatt tisztul ki minden.

Abban szinte biztos vagyok, hogy ez az egész tovább fog tartani, mint pár nap. A hírek továbbra is a boltokban lévő vécépapírhiányról és a tömeges lisztfelvásárlásról szólnak. Olvasom a Facebook-bejegyzéseket. Otthon ragadt a többgyerekes család: általános iskolás gyerek, gimis gyerek, home office-ozó apa és persze a szintén home office-ozni próbáló anyuka, aki szabad helyiség híján a vécébe szorul a meetingek idejére. Agyrém. Egy szavam nem lehet. Elfog a hála érzése, de olyan mindent uraló mértékben, ahogy még sosem tapasztaltam. Hálás vagyok, hogy van mit dolgoznom, van hol élnem, van mit ennem, és hálás vagyok magamért, magamnak. Nem tudom, mi vár ránk, de a várakozást, a „majd valami történik, és akkor majd cselekszem” reményét, és legfőképpen a hírek állandó böngészését ebben a pillanatban kell felfüggesztenem, és az egészet át kell kereteznem. Érzem, hogyha nem teszem, akkor nem lesz jó vége, és rosszul kerülök majd ki ebből a helyzetből. Kipattan a fejemből egy szlogen: mindennap önmagadért. Minden egyes nap önmagamért, ebben érzem a megoldást. Csak akkor fogom tudni tartósan elviselni önmagam, ha jóban leszünk, én meg én. Úgy érzem, hogy a fő célom most az, hogy normális mentális állapotban, okosan gazdálkodva, lelki értelemben véve is talpon maradjak. Kisebb célokra bontva: mindennap történjen valami, ami értem, miattam, velem zajlik.

Ekkor valósítottam meg egy régi vágyamat is, amihez szembe kellett néznem a félelmeimmel is. Évek óta sorra tartom a sminkoktatásokat, több mint ötszáz nőnek volt lehetőségem egyéni vagy csoportos keretek között oktatást és workshopot tartani. Tudom, hogy hol akadnak el, hogy mivel elégedetlenek. Nem csak a sminkeléssel kapcsolatos elakadásaikra gondolok. Évek óta tanulok pszichológiát, kapcsolódtam hölgyekkel mentorként vállalkozói csoportokban is, többedmagammal női konferenciát is tartottam, de mégis vártam a pillanatot, amikor majd úgy érzem, hogy készen állok arra, hogy létrehozzak egy női közösséget, ahol saját magunk megismerésére, másokkal való azonosulásra és közös fejlődésre van lehetőségünk, ahol az együttműködésünk végére minden akadályt magabiztosabban ugrunk át, mint azelőtt.

Amikor elkezdődött a karanténidőszak1, vettem egy hatalmas levegőt, és egyáltalán nem törődve az ezzel kapcsolatos félelmeimmel, de teret engedve a külső biztatásnak, fogtam magam, és belevágtam. Fogalmam sem volt, mi vár rám, de azt ösztönösen éreztem, hogy ennek most létre kell jönnie, így a meghirdetés után pár héttel ott találtam magam egy harmincfős online önismereti női csoport élén. A mottóm a „közösség, azonosulás, megosztás” volt, ennek mentén vezettem csoportokat közel fél éven át. Milyen igaz az a mondás, amit annyiszor hallunk: az igazi élmények a félelmeken át vezetnek.

Karantén ide vagy oda, a csoportnak köszönhetően 2020 csodálatos volt. Életem egyik leghálásabb és legboldogabb pillanata volt, amikor az utolsó csoport záró hívásáról kiléptem: annyi szeretet volt bennem, hogy úgy éreztem, el sem fér; furcsán hangzik, de ezt az érzést talán a legszerelmesebb pillanatokhoz tudnám hasonlítani. Úgy ültünk ott a lányokkal a gép előtt, mint egy gálaesten, csak furcsamód mindenki a saját nappalijában: csinos ruhában, hajkölteményekben, teljes sminkben, csillogó szemekkel. Alig bírtam visszafojtani a sírást, ahogy hallgattam a visszajelzéseiket a közös időszakról. Szemmel látható volt a változás, más volt az energia, és én mérhetetlenül büszke voltam.

Ennek az időszaknak a tapasztalatait foglaltam ebbe a kis könyvbe, vagyis minden olyan témáról szó esik majd, ami a résztvevőket foglalkoztatta, melyek akadályt vagy kihívást jelentettek számukra, hogy jól érezzék magukat a bőrükben. Elakadások és érzések, amik sok esetben meggátolnak minket abban, hogy összhangban legyünk önmagunkkal, a szerepeinkkel, a nőiségünkkel.

Mi dolgom nekem a nőkkel?

A fő területem a nőiség, nőiesség témaköre. Több mint tíz éve vagyok néha kevesebb mint tíz centiméterre a nők arcától. A női lélekhez való „közeledésem” kívülről befelé történt.

Tíz évvel ezelőtt végeztem el az első sminkes képzésemet, és elég hamar rájöttem, hogy egyáltalán nem vonzanak a versenysminkek, a fantáziasminkek, az extrém megoldások. Mindig is tiszteltem mindenkit, aki ezekre a területekre specializálódott, de számomra pár gyors kitérő után nyilvánvalóvá vált, hogy az én területem a szépítő sminkek világa. A saját „hangomat” hosszú évek alatt találtam meg, és persze most sem érzem késznek, de mindig azt kerestem, hogy miként tudom elérni, hogy az a nő, aki feláll a székemből, ne egy gyönyörű, ugyanakkor idegen valakit lásson a tükörben, hanem önmaga szebb, sugárzóbb, kiteljesedettebb verzióját. Néhány éve lett egyértelmű az irány, ekkor született meg a SminkVarázs, az a tudásanyag, amely minden nőnek iránytűt adhat ahhoz, hogy saját maga érje el ugyanezt az érzést. A SminkVarázs nem más, mint strukturált tudás arról, hogy milyen eszközökkel és hogyan lehet elkészíteni egy szépítő, nappali sminket, akár a reggeli rohanásban is. Több mint ötszáz nővel tapasztalhattam meg a SminkVarázs-élményt, és ez a tudás velük és általuk gazdagodik oktatásról oktatásra.

Látva azt, hogy a vendégeim milyen transzformációkon mennek keresztül – hogyan változik meg a kisugárzásuk és kezdenek el idomulni akár már az együtt töltött pár óra alatt is a tükörben látott nőhöz –, szerettem volna erre a folyamatra mélyebben is rálátni.

2014-ben vettem egy nagy levegőt, és az egyik budapesti egyetemen elindultam a pszichológiai tanulmányaim hosszú útján, ami még most is tart, és egyre inkább úgy látom – ám egyáltalán nem bánom –, hogy talán soha nem is ér véget.

Mire számíts?

A könyv két fő egységből áll, ebből az első kívülről indít, a nőiesség felől, de odabent zárul. Az Önmagadért című részben olyan gondolatokkal találkozhatsz majd, melyekkel elindulhatunk önmagunk és a nőiségünk felé úgy, hogy praktikus tanácsokkal kötjük össze őket. Az Önmagad ellen című rész pedig olyan jelenségekre hívja fel a figyelmet, amikor könnyen elkezdünk „visszafelé” haladni, távolabb kerülve magunktól, a középpontunktól és önmagunk szeretetétől. Megijedni nem ér, nem riogatni szeretnélek, inkább csak megmutatni olyan területeket, melyeket első látásra nem is biztos, hogy összefüggésbe hoznánk a nőiségünk működésével.

A nőiségünk jól működése elválaszthatatlan az önbecsülésünktől, sokszor együtt fejlődnek, néha együtt húzódnak össze.

Érinteni fogunk olyan témákat, melyek vannak annyira fontosak, hogy sokkal több figyelmet és betűt érdemelnének, mint amennyit ebben a könyvben kaptak. A témák komplexitása alapján ezek közül szinte mindegyiknek kijárna egy teljes könyvnyi terjedelem. Mégis fontosnak tartottam, hogy beszéljünk róluk, odategyem melléjük a felkiáltójelet, és gondolkodnivalót, továbbá néhány praktikus tanácsot adhassak neked ezekkel kapcsolatban. Ha olyasmire akadsz, aminél érzed, hogy alaposabb utánajárást, mélyebb átgondolást igényelne a részedről, és a praktikus, cselekvést ösztönző lépések kevésnek bizonyulnak az adott területen, akkor a legjobb tanács, amit adhatok, hogy kérj segítséget. Arról, hogy pontosan kitől és miért, az utolsó fejezetben lesz szó.

Vegyük hát sorra, miből nyerjük nőiségünk forrását, mit tegyünk, ha nem találunk rá erre a forrásra, majd folytassuk ott, ami minden nőt minden szerepében segíthet: helyzetek és megoldások önmagunkért, majd a gátló tényezőket sorra véve minden, ami önmagunk ellen történik.

1. RÉSZ

Önmagadért

1.

Mit jelent a nőiség?

„Tudod, mi a szépség? (…) Ha egy nő annyira magabiztos, hogy nem érzi szükségét a versengésnek. Ha nem ócsárol másokat, és nem ítélkezik mások felett. Ha egy nő tudja, hogy emberi értéke belülről fakad, és ez nem függ senki mástól rajta kívül. Ha egy nő mások felemelésén, és nem mások lerombolásán munkálkodik. Ha örül mások sikereinek, és soha, egyetlen percre sem támad benne rosszindulat irántuk. Ha egy nő szeret életének minden egyes lélegzetvételével, és arra törekszik, hogy mások is megengedjék maguknak ezt az érzést.”

Becca Lee

önmagam és a nőiségem kétségbeesett keresése

Engedd meg, hogy mielőtt feltesszük a klasszikus, de mégis valahol megválaszolhatatlan kérdést, hogy mitől nő a nő (legalábbis én erre még soha nem kaptam kielégítő választ), megmutassam magam neked, mint nő a nőnek. Hamarosan belemegyünk érzékenyebb témákba is, de akkor hogyan várhatnám el tőled, hogy legyen kedved és motivációd a saját magaddal való munkára anélkül, hogy én magam nem osztok meg, és nem vállalok fel semmit magammal kapcsolatban.

Szeretetben, gondoskodásban, puha burokban nőttem fel, sokáig szinte hermetikusan elzárva és távol tartva a világ gonoszságaitól és a problémáktól. Én voltam az a kislány, akit a szülei mindig megfigyelőnek hívtak, mert akár kiskamaszként, akár a húszas éveim elején ültünk egy nagyobb társaságban, én többnyire csak hallgattam és figyeltem. Ha megszólítottak, csendesen, kicsit pironkodva válaszoltam, többnyire röviden, mert úgy gondoltam, hogy bővebben valószínűleg senkit nem érdekelne, amit mondok, féltem attól, hogy unalmas vagyok. A saját, pár fős társaságomban élénkebb és bőbeszédűbb voltam, gyakran viccelődtem is, de a pozitív reakciók ellenére sem mertem volna azt feltételezni magamról, hogy egy kicsit is vicces vagyok. Rettegtem minden társasági eseménytől, ahol ismeretlenek vannak, ráadásul sokan, esetleg táncolni kell, vagy csak közösen szórakozni, jól érezni magam másokkal. Annyi gátlás volt bennem, hogy nem lettem volna képes bármilyen önfeledt tevékenységre, és ennek egyik legfélelmetesebb eseménye volt a tánc. Mozdítsam meg a testem mások előtt? Ugyan már… A fürdőszobában, fülhallgatóval a kedvenc zenéimet hallgatva, a tükör előtt táncolva, amikor egyedül voltam, és senki nem látott, ezzel nem volt gond. Néha órákig álltam a vécé tetején, mert csak onnan láttam magam a fürdőszobai tükörben, táncoltam és önfeledten énekeltem tátogva a fújós dezodorba, kiélve az összes bent ragadt feszültséget és gátlást.

Rettegtem attól, ha ott kellett aludni máshol, és nem tudtam bármikor hazamenekülni, amikor elhatalmasodik rajtam a szorongás. Nem mertem megmutatni a testem, kerültem minden helyzetet, ahol fürdőruhában kellett mutatkozni. Féltem minden előre nem kalkulálható eshetőségtől, a spontaneitás ezért nem izgalommal, hanem ijedtséggel töltött el. Később az állandó szorongás a férfiakkal való kapcsolatomban is kiütközött: féltem határt húzni, nemet mondani, ezzel nem egyszer kellemetlen helyzetbe sodortam nemcsak magamat, hanem a másikat is.

Választottam olyan kapcsolatot is, amelyben pszichológiai bántalmazás ért, és számomra méltatlan helyzeteket kellett elviselnem, illetve dehogy kellett, de képtelen voltam kiállni magamért. Nem tudtam, hogyan kell. Hiába éreztem ösztönösen, legbelül, hogy nincs rendben, ami történik, egész egyszerűen sem információm, sem használható eszköztáram nem volt. Akkoriban még nem osztottam meg, hogy mi történik velem, senkivel, aki külső nézőpontot adott volna, és segített volna a helyzet tudatosításában.

Huszonnégy évesen megházasodtam, aminek csak annyi volt az oka, hogy képtelen voltam képviselni magam, hogy ezt mégsem szeretném. Ezért nem sokkal később el is váltam. Eleinte csak néhány ember tudott a házasságkötésemről, hiszen alig tízfős ceremónia volt, aztán nagyjából ugyanennyi tudott csak a válásomról is. Évekig rettegtem attól, hogy mi lesz, ha ezt mások megtudják? Mit fognak rólam gondolni? Sokat szorongtam ezen, és nem kevés energiát fordítottam arra, hogy a végsőkig titkoljam, és még csak véletlenül se derüljön ki. Kudarcként tekintettem rá, szégyelltem magam.

Több mint hét évvel később beszéltem erről először nyíltan, ráadásul rögtön egy színpadon, ami azt hiszem, merész lépés volt. Ennyi idő kellett ahhoz, hogy megértsem: rajtam kívül senkit nem érdekelt, hogy mit csináltam.

A válásom után jött az abszolút mélypont: lógó orral visszaköltöztem a hitelválság közepén szüleimhez, akik nem voltak könnyű helyzetben ebben az időszakban. Nem volt munkám, nem volt megtakarításom, és elképzelésem sem, hogy merre tovább. Onnan volt némi pénzem, hogy eladtam mindenemet, amim volt. Átbuszoztam a fél városon ezer forintért is, és az is megtörtént, hogy a legkedvesebb barátom nyert egy nagyobb összeget a félkarú rablón kifejezetten azzal a szándékkal, hogy nekem segítsen: így tudtam kifizetni több hónapnyi számlaelmaradást. Hiába küldözgettem az önéletrajzomat, nem volt semmi eredménye, az eladható szemhéjpúdereim száma pedig egyre csökkent. Az abszolút mélypont után lett állásom, sikerült elhelyezkednem házaknál kopogtató telekommunikációs ügynökként, és bár nem pont ezt képzeltem el, hálás voltam, hogy végre lehetőséget kaptam. Nem sokkal később asszisztensi pozíciót kaptam egy Szabó Péter nevű férfinél, ami olyan hatást gyakorolt az életemre, mint amikor a futógépet a sétálós sebességről egy gombnyomással sprintbe állítod. Rengeteg tapasztalatot, szakmai élményt és legfőképpen igaz barátokat hozó nagy kaland lett ebből, a Szabó Péter nevű férfiból pedig egy országos brand. Szép lassan megtanultam kitartóan, önmagamért dolgozni. Életem könyvében az elmúlt hét-nyolc év bizony igen sűrűn tele lett írva. Ha bárki azt mondja nekem huszonnégy évesen, a válás után, hogy „figyelj majd, mert néhány év múlva több száz nőnek fogsz segíteni, és az a férfi, aki az előbb interjúztatott, a könyveid kiadója lesz”, akkor biztosan nem hiszem el. Azt sem tudtam, ki vagyok, mit akarok, milyen értékeket képviselek. Nem tudtam, mitől nő a nő, és mikre kell odafigyelni, mit kell megtanulni, milyen készségeket és képességeket kell elsajátítani a boldoguláshoz nőként vagy egyáltalán: emberként.

Amikor lehetőséget kaptam, hogy bizonyítsak, akkor elhatároztam, hogy mindenbe belekóstolok, és mindent megtanulok, amit csak lehet. A párkapcsolataimban bukdácsoltam, jó sok marhaságot csináltam, de minden egyes fejre eséssel okosabb lettem. A saját nőiségemet lépésről lépre kezdtem felfedezni, és megtanulni komfortosan létezni benne. Ahogy épült az önbecsülésem, úgy épült a bennem lévő nő is. Ha szemléltetni szeretném a folyamatot, akkor – mind a saját példámat, mind számos hölgy fejlődését nézve, akikkel együtt dolgozhattam – azt mondhatom, hogy a bennünk mélyen bujkáló vágyat egy bizonyos nő előcsalogatására szép lassan létrehozzuk a valóságban is, és mások számára is láthatóvá tesszük.

Létezik a bennünk lévő, előhívható potenciál, és létezik egy pillanatnyi állapot, hogy mit merünk ebből megmutatni magunk és mások előtt. A bennünk lévő potenciál néha képes kidugni a fejét, és óvatosan körbenézni a világban, főképp akkor, amikor egyedül vagyunk. Amikor állunk a próbafülkében, és felpróbálunk egy olyan ruhát, amit a jelenlegi énünk még nem tud hova tenni, de a bennünk bugyogó vágy által hajtva mégis leemeltük a vállfáról, miközben már akkor tudtuk, hogy nem fogjuk megvenni. Az otthon táncolós, éneklős (kinek mi) jelenetek közben már a saját társaságunkban képesek vagyunk önfeledten megmutatkozni.