Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ANTOINETTE

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Romain Rolland

JEAN-CHRISTOPHE PÁRISBAN
ANTOINETTE

Fordította
Rózsa Géza

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-474-527-3 EPUB
ISBN 978-963-474-528-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

A mű eredeti címe:
Jean-Christophe à Paris - Antoinette

első kiadás: 1908.
az elektronikus változat az 1919. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Victor Gabriel Gilbert (1847 – 1933) Pihenés
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ANTOINETTE

A Jeannin-család egyike volt azoknak a régi francia családoknak, melyek századok óta el nem mozdultak szülőföldjük egyazon zugából s minden idegen keveredéstől tisztán maradtak. Van ilyen sokkal több, mint Franciaországban gondolják, mindazon változások ellenére, melyek a társadalomban végbementek; csak alapos fölfordulás szaggathatja ki őket abból a talajból, melyhez annyi mély, maguk sem ismerte gyökérszállal fűződnek. Ragaszkodásukban a megfontolásnak semmi, az érdeknek csak vajmi kevés része van; a történelmi emlékek iránt nyilvánuló tudós érzelmességet pedig csak néhány szenvelgő irodalmárnál lehet számitásba venni. Ami láthatatlan öleléssel szorítja őket a röghöz, az a legdurvábbaknál és a legintelligensebbeknél közös, sötét és hatalmas érzés, hogy századok óta eleven darabjai ennek a földnek, hogy vele élik életét, beszívják leheletét, hallják a szívükön a szíve dobogását, mint mikor ketten egy ágyban fekszenek, szorosan egymás mellett, hogy felfogják alig érzékelhető remegéseit az óráknak, az évszázadoknak, a derűs és fátyolos napoknak ezen árnyalatát, a dolgok hangos és néma beszédjét. S talán nem is éppen azok a vidékek igézik meg legerősebben a szívet, melyek a legszebbek s ahol az élet a legédesebb, hanem azok, ahol a föld a legegyszerűbb, a legalázatosabb, a legközelebb van az emberhez s meghitt, bizalmas nyelven beszél vele.

Ilyen volt Franciaország közepén az a vidék, ahol Jeanninék éltek. Lapos és nyirkos talajon, álomba szenderült ódon kis város, mely mozdulatlan vizű csatorna tükrében nézegeti unatkozó arcát, körülötte egyhangú szántók, megművelt földek, rétek, apró csermelyek, nagy erdők, egyhangú szántók... Szép tájrészlet, műemlékek, mindebből semmi se volt itt. Semmi olyan, ami idevonzana. Minden inkább arra teremtve, hogy ott marasszon. Titkos erő lakozik ebben az ernyedtségben és zsibbadtságban. Mikor a lélek az első érintést kapja tőlük, gyötrelmet érez és föllázad. De az, aki nemzedékek óta a hatásuk alatt áll, nem képes megválni tőlük; átjárják még a velejét is; és a dolgoknak ez a mozdulatlansága, ez az összhangzatos unalom, ez az egyhangúság olyan édes neki, olyan varázst lel benne, melyet nem tud megmagyarázni, melyet befeketít, szeret és feledni képtelen.

*

Jeanninék mindig itt éltek. A család nyomait a városban és a környéken vissza lehetett kísérni a XVI-ik századig; mert mi sem természetesebb, minthogy akadt egy nagybácsi, aki egész életét annak szentelte, hogy összeállította a családfáját azoknak a szürke és dolgos kis embereknek, akiktől származott: paraszti sorból lett majorosok, iparosok, írnokok, körjegyzők, akik végre letelepedtek a megye székhelyén, ahol Augustin Jeannin, a birtok mai urának apja, mint bankár, rendkívül ügyesen vezette üzletét: leleményes ember volt, agyafúrt és konok, mint egy paraszt, különben becsületes, de nem túlzottan aggodalmaskodó, aki szeret sokat dolgozni és jól mulatni, aki incselkedő kedélyessége, szókimondó nyíltsága és vagyona révén messze földön tudott becsületet szerezni s félelmet kelteni. Tagbaszakadt, zömök, izmos ember volt, apró, élénk szemekkel, széles, vörös arcán ragyás foltokkal; volt idő, mikor sokat hánytorgatták, hogy szoknyavadász; erről a kedvtelésről később se tudott teljesen lemondani. Szerette a borsos ételeket s a dús lakmározást. Csak el kellett nézni az asztalnál, ahol a fia állt ki vele a porondra, meg néhány velük egyfajta régi jó barát: a járásbíró, a jegyző, a székesegyház ősi papja: - (az öreg Jeannin örömest evett papot; de azért tudott pappal enni is, ha történetesen a pap tudott jól enni) - tenyeres-talpas fickók, arra a mintára gyúrva, aminők Rabelais országában teremnek. Csak úgy ontották az irdatlan tréfák pergőtüzét, öklükkel nagyokat csapkodtak az asztalra s üvöltve hahotáztak. A vidámságnak e görcsös rohamai átcsaptak a konyhába, a szolgákra s ki az utcára, a szomszédokra is.

Aztán az öreg Augustin tüdőgyulladást kapott, egy nagyon meleg nyári napon, mikor az az ötlete támadt, hogy ingujjban lemegy a pincéjébe s borát palackokba fejti. Nem telt bele huszonnégy óra s már odaát volt a másvilágon, amelyben sohase hitt, ellátva persze a halotti szentségekkel, mint afféle jó vidéki voltaire-iánus polgár, aki az utolsó pillanatban enged, hogy békessége legyen az asszonyoktól, meg azért is, mert úgyis mindegy neki... És aztán - sohase lehessen tudni...

Fia: Antal vette át tőle az üzletet. Kis tömzsi ember volt, pofaszakállas, beretvált, pirospozsgás orcái széles nevetésbe nyíltak, kapkodva és hebegve beszélt, jókora zajt csapva és sűrűn, élénken gesztikulálva rövid kezeivel. Nem volt meg benne apja üzleti tehetsége; de az ügyek vezetéséhez, az igazgatáshoz elég jól értett. Csak nyugodtan folytatni kellett a megkezdett vállalatokat, melyek napról-napra bővültek azon egyszerű tény alapján, hogy életben maradtak. Az egész környéken ismert üzlet jó hírnevéből szép hasznot húzott, jóllehet a sikerben neki magának ugyancsak kis része volt. Pontosságot és szorgalmat vitt bele, semmi mást. Különben kifogástalanul becsületes volt és személye iránt mindenütt megérdemelt tiszteletet tudott ébreszteni. Nyájas, egészen fesztelen, egyesek szemében kissé túl bizalmas, kissé túl közlékeny, kissé falusi modora, a városkában és környékén jobbfajta népszerűséget biztosított neki. Ha pénzével nem is, de érzékenységével pazarul bánt; szeme igen gyorsan könnybe lábadt; ha nyomort látott, őszintén ellágyult; olyannyira, hogy meghatotta ennek a nyomorultnak az áldozatát is.

A politika, mint a kis város lakóinak nagy részénél, úgy az ő gondolatában is nagy helyet töltött be. Köztársasági volt, tüzesen mérsékelt, türelmetlenül szabadelvű, hazafi és apja példáját követve, antiklerikális. Tagja volt a városi képviselőtestületnek; és ő is, mint a többi tanácsos, örömét lelte abban, ha a parókia lelkészén, vagy a böjti prédikátoron valami csínnyel ki tudott fogni, ami a városban a hölgyeket nem kis lelkesedésre ragadta. Nem szabad ugyanis felednünk, hogy a kis városoknak ez az antiklerikalizmusa többé-kevésbé mindig a házasfelek háborúskodásának epizódja, a férjek és asszonyok között titokban folyó ádáz tusának egyik alattomos formája, melyet majdnem minden házban meg lehet figyelni.

Jeannin Antalnak az irodalmi működésre is volt hajlama. Mint a vele egykorú vidékiek, ő is a latin klasszikusokon nőtt fel, akiknek műveiből pár lapot tudott könyv nélkül is, ezenkívül számos proverbe-et Lafontaine-től, Boileau-tól, a l’Art Poétique s főleg a Lutrin Boileau-jától, a Pucelle szerzőjétől s a XVIII-ik századi francia poetae minores műveiből, akiknek modorában próbált írni néhány rímes szerzeményt. Ismerősei közt nem ő volt az egyetlen, aki ebbe a mániába esett; és ez növelte jó hírnevét. Szájról-szájra adogatták verses tréfáit, rímjátékait, akrosztichonjait, epigrammáit és néha elég sikamlós dalait, melyekben mindig akadt egy bizonyos tenyeres-talpas elmésség. Az emésztés misztériumairól nem feledkezett meg bennük; a Loire vidék Muzsája szereti Dante hírhedt ördögének példájára fújni a trombitáját: «...Ed egli avea del cul fatto trombetta.»

Ez az izmos, kedélyes és tevékeny emberke tőle egészen elütő jellemű asszonyt vett nőül: Lucie de Villiers-t, egy odavaló bírónak a leányát. A de Villiers-k - vagyis inkább Devilliers-k mert nevük az idők folyamán ketté vált, mint a kavics, mely egy lejtőn lefelé gurul és szétreped - apáról fiúra származtatták át a bírói tisztet; annak a régi francia köztisztviselői fajnak sarjai voltak, mely nagyra tartja a törvényt, a kötelességet, a társadalmi illendőségeket, a kifogástalan becsületesség révén megszilárdult egyéni s főleg hivatali méltóságot, melyen mindig megérzik a banális ünnepélyesség egy kis árnyalata. A XVIII-ik században hozzádörgölőztek egy kicsit a frondőrködő janzenizmushoz, aminek hatását mutatta egyrészt a jezsuita szellem iránt tanúsított megvetésük, némileg pesszimista felfogásuk és duzzogásuk. Az életet nem látták rózsás színben s hogy joguk legyen panaszkodni, inkább tódították volna a nehézségeket, melyek fölmerültek, semhogy igyekeztek volna őket az útból eltakarítani. Lucie de Villiers-ben megvolt egynéhány ezekből a vonásokból, melyek ellentétben álltak férje nem nagyon finomult optimizmusával. Nagy volt, egy fejjel magasabb, mint a férje, sovány, szép növésű, tudott öltözködni, de eleganciájában volt valami túlzott kimértség, ami, mintegy szándékosan, idősebbnek mutatta koránál; erkölcsi értéke igen magas fokon állt; mások iránt szigorú volt; a hibát, sőt még a félszegséget is alig akarta elnézni; azt tartották róla, hogy hideg és lenézi az embereket. Nagyon ájtatos volt, ami örökös vitákra adott alkalmat férj és feleség közt. Különben nagyon szerették egymást s bár gyakran civakodtak, egyik a másik nélkül nem tudott volna ellenni. Gyakorlatiasság dolgában egyik sem tett túl a másikon: a férfiban hiányzott az emberismeret (örökösen az a veszély fenyegette, hogy rászedik a jóképű és hízelgő szavú emberek) - az asszony teljességgel járatlan volt az üzleti ügyekben - (semmit se értett hozzájuk; s mivel mindig távol tartották tőlük, nem is érdekelték őt.)

Két gyermekük volt: egy leány, Antoinette s egy fiú, Olivier, aki ennél öt évvel volt fiatalabb.

Antoinette csinos, barna leányka volt, kecses és jóképű; |arca igazi francia arc, kerekded, élénk szemekkel, a homloka kidomborult, az álla finom, kicsi orra egyenes volt - «egyike azoknak a finom és nemes orroknak, melyeknél szebb nem létezik» (amint oly kedvesen mondja egy öreg francia arcképfestő), «olyan arcocska, melynek alig észrevehető kis játéka felélénkíti az arc kifejezését s jelzi a beszélgetés vagy hallgatás közben benne átnyilalló rezzenések finomságát.» A vidámságot és a gondatlanságot az apjából örökölte.

Olivier véznácska szőke fiú volt, alacsony, termetű, mint az apja, de természetben tőle teljesen elütő. A folytonos betegségek, melyeken gyermekkorában átesett, súlyosan megviselték egészségét; s jóllehet övéi éppen ezért még jobban dédelgették, testi gyengesége miatt már kicsi korában mélabús, ábrándos lett, félt a haláltól s gyönge fegyverzettel indult neki az életnek. Szeretett egyedül lenni, vadsága és hajlama vitte rá; kis pajtásai társaságát kerülte: nem érezte magát jól közöttük; Játékaikat, csatározásaikat utálta; durvaságuktól valósággal irtózott. Eltűrte, hogy megverjék, nem mintha hiányzott volna benne a bátorság, hanem csupa félénkségből, mert félt védekezni, fájdalmat okozni: vértanúságot kellett volna szenvednie, ha apja állása nem oltalmazta volna. Gyengéd volt és betegesen érzékeny: egy szó, a rokonszenv egy jele, egy szemrehányás könnyekre tudta fakasztani. Nénje, aki sokkal egészségesebb volt, kicsúfolta és úgy hívta: te kis könnyzacskó.

A két gyermek szívvel-lélekkel szerette egymást; de túlságosan különböztek egymástól, semhogy együtt élhettek volna. Mindegyik a maga útján járt s kergette a maga képzeletének délibábjait. Antoinette, amint nőtt, úgy lett egyre csinosabb; ezt elmondogatták neki is s maga is jól tudta, boldoggá tette ez s jövendőjéről máris terveket kovácsolt. A törékeny és szomorú Olivier-nek állandó gyötrelmet okozott a külső világgal való minden érintkezése; és visszamenekült a maga kis képtelen agyába: történeteket szőtt magának. Izzón és nőiesen vágyott szeretni és szerettetni; és mivel egyedül élt és távol a vele egykorúaktól, teremtett magának két-három képzeletbeli alakot: az egyiket elnevezte Jeannak, a másikat Etienne-nek, a harmadikat Francois-nak; mindig velük volt. S éppen ezért nem volt soha azokkal, akik körül vették. Nem sokat aludt és mindig álmodozott. Reggel, mikor kiráncigálták az ágyból, ott feledkezett az ágy szélén, mezítelen lábacskáit lelógatva, néha meg egyik lábszárára két harisnyát is húzott. Ott feledkezett a mosdótálnál, mikor a kezeit belemártotta. Ott feledkezett az íróasztalánál, miközben írogatott, vagy a leckéjét tanulta: órákon át elmerengett s aztán hirtelen, rémülettel vette észre, hogy még semmit se tud. Az ebédnél, ha valaki szólt hozzá, összerezzent; a hozzá intézett kérdésre csak két perccel később adott feleletet; megesett vele, hogy a mondat közepén nem tudta, mit is akart mondani. Belezsibbadt a gondolata mormolásába s megszokott érzéseibe a vidéki élet egyhangú napjainak, melyek lassan folydogáltak a jóformán üres, csak egyik részében lakott házban, hol óriásiak és félelmesek voltak a pincék és padlások, a titokzatosan bezárt szobák ablaktáblái le voltak eresztve, a bútorokat vászonlepel, a tükröket fátyolszövet, a fáklyákat burkolat takarta; a falakon kisértően mosolygó családi arcképek, az erényes és ledér hősiességet ábrázoló Empire-metszetek: Alkibiádész és Szókratész a kéjhölgynél, Antiochusz és Sztratoniké, Epaminondasz története, a kolduló Belizár... Odakünn a szemben levő kovácsműhelyben a patkoló kovács zaja, a kalapácsok sántikáló tánca az üllőn, a fújtató lihegése, a pörkölt szarunak a szaga, a víz szélén guggoló mosónők sulykoló padjai, a szomszéd házban a mészáros bárdjának tompa ütései, az utca kövezetén egy ló lépteinek dübörgő nesze, egy kút csikorgása, a csatornán meg-megforduló híd, az oszlopokba fektetett farakományokkal telt nehéz hajók, melyek sorjában szép lassan ereszkedtek alá s ott vesztegeltek kötélen a kert előtt, a kockakövekkel kirakott kis udvar, benne egy tábla föld, ahol gerániumok és petúniák sűrűsége közt két orgonabokor nyílt, a csatorna fölé kiugró teraszon a virágzó borostyánok és gránátalmafák, a szomszéd piacon hébe-korba a nagyvásár zsivaja, a parasztok fényes, kék zubbonyaikban és a röfögő malacok... És vasárnap, a templomban, a kántor, aki hamisan énekelt, az öreg pap, ki misemondás közben elszundított; a családi séta a vasúti állomáshoz vezető fasorban, ahol avval telt az idő, hogy szertartásosan leemelve a kalapot, köszöngettek más boldogtalanoknak, akik ugyancsak azt hitték, hogy kötelesek együtt sétálni - míg végre kiértek a napsütötte mezőkre, melyek fölött a pacsirták láthatatlanul ringatóztak, vagy a csillogó és halott csatornához, melynek hosszában a mindkét parton sorakozó nyárfák reszketve zizegtek... És aztán a nagy vidéki ebédek, a sok eszem-iszom, melynek nincs se vége, se hossza, hol tudománnyal és kéjjel beszélnek az ennivalókról: mert szakértő volt mindahány és a vidéken az evés-ivás a legfőbb időtöltés, a vezető művészet... És beszéltek üzletekről is és elmondtak borsos élceket s néha-néha megtárgyalták a betegségeket, a végtelenségbe nyúló részletekkel... - És a kis fiú, aki egy sarokban ült, oly nesztelenül, mint egy kis egér, majszolgatott, de nem evett, s minden idegét megfeszítve hallgatott. Figyelmét semmi se kerülte el; s amit rosszul hallott, azt a képzelete kiegészítette. Mint a régi családok és régi fajok gyermekeiben, benne is erős nyomot hagytak a századok, benne is meg lehetett figyelni azt a különös adományt, hogy kitalált olyan gondolatokat, aminőket még sohase gondolt el s amelyeket alig értett meg. Aztán ott volt a konyha, ahol véres és zamatos titokzatosságokat kotyvasztottak és az öreg bonne, aki bohózatos és félelmetes meséket szokott mondani... És végre, este, a denevérek nesztelen röpdösése, a rémüldözés a szörnyetegektől, a nagy patkányoktól, az óriási és szőrös pókoktól, melyek az ódon ház belsejében nyüzsögtek; az ima az ágy lábánál, mikor azt se tudta, mit is mond tulajdonképpen: a szomszéd menedékház szaggatottan kongó kis harangja, mely éjszakai pihenőre szólította az apácákat: az ágy, az ólmok szigete...

Az év legjobb napjai azok voltak, melyeket egyik családi birtokukon töltöttek, néhány mértföldre a várostól, ősszel és tavasszal. Itt aztán ábrándozhatott kénye-kedve szerint: itt nem zavarta senkise. Mint a legtöbb kispolgári családnál, úgy itt is távol tartották a gyermekeket a falusi néptől, a cselédektől, a majorosoktól, akik alapjában egy kis félelmet és utálkozást keltettek bennük. A kézműveseknek arisztokratikus - vagyis inkább velejében nyárspolgárias - lenézését az anyjuktól örökölték. Olivier avval töltötte napjait, hogy egy kőrisfa ágain gubbasztva csodálatos történeteket olvasott: a gyönyörűséges mitológiát, Museausnak, vagy Madame d’Aulnoynak meséit, vagy az Ezeregyéjszakát vagy kalandos utazásokat. Mert neki is különös nosztalgiája volt a távoli országok iránt, «óceáni álmai» voltak, melyek a kis francia vidéki városok ifjait szokták néha gyötörni. Egy sűrű csalit eltakarta a házat; s azt hitte, hogy nagyon messze van. De azért érezte a közelségét, aminek ugyancsak örvendett; mert egymagában nem igen szeretett elbarangolni; a természetben az az érzése támadt, hogy el van veszve. A fák zajlottak körülötte. A lombfészekből kilátott messze a sárguló szőlőkertekre és a rétekre, hol a tarka tehenek legeltek, melyeknek lassú és panaszos bőgése betöltötte az elszenderült vidék csendjét. Az éles hangú kakasok átfelelgettek egymásnak egyik majorból a másikba. A csűrökből áthallatszott a cséphadarók egyenlőtlen ritmusa. A dolgoknak ebben a békességében a maga teljes sodrával folydogált lények miriádjainak lázas élete. Olivier nyugtalan szemmel figyelte az örökké sietős hangyák rajvonalait s a zsákmánytól terhes méheket, melyek úgy búgnak, mint az orgonasípok és a felséges és bamba darazsakat, melyek nem tudják, hogy mit akarnak - a szorgoskodó állatoknak ezt az egész világát, melyben valamennyit az a vágy látszik hajszolni, hogy eljussanak valahova... Hova? Azt nem tudják. Mindegy, hogy hova! Valahova... Olivier meg-megrázkódott e vak és ellenséges mindenség közepén. Reszketett, mint egy agár, ha lehullott egy fenyőtoboz, vagy ha kettéroppant egy száraz ág... De megnyugodott, mikor hallotta a kert másik végében a hinta gyűrűinek csilingelését, melyen Antoinette dühösen himbálta magát.

Antoinette is álmodozott; de a maga módján. Avval töltötte a napot, hogy torkosan, kíváncsian, nevetve átfürkészte a kertet, szőlőt csipegetett, mint egy rigó, titokban leszakított egy-egy őszibarackot a fal mellé ültetett barackfákról, felmászott egy szilvafára, vagy suttyomban elsuhanva mellettük, megverdeste őket a tenyerével, hogy lepotyogtassa az arany mirabellák esőjét, melyek elolvadnak a szájban, mint az illatos méz. Vagy virágot szedett, bár ez tilos volt; gyorsan leszakított egy rózsát, melyért reggel óta sóvárgott s eliramodott vele a gyertyánfa ligetbe, a kert mélyén. Akkor aztán kéjelegve beledugta az orrát a bódító virágba s megcsókolta, megharapta, szopogatta; majd elrejtette a lopott jószágot, beledugta a nyakába, a mellére, két kis keble közé, melyeknek duzzadását széjjelnyíló kis ingecskéje alatt kíváncsian nézegette. Ugyancsak finom és tiltott kéj volt levetni cipőt és harisnyát s mezítláb szaladgálni a fasorok hűvös, finom homokján, a pázsit nedves füvén, az árnyéktól fagyos, vagy a naptól tüzes köveken, a kis patakban, mely az erdő szegélyén folyt, csókolni lábaival, lábszáraival, térdeivel a vizet, a földet és a fényt. A fenyők árnyában heverészve elnézegette a napon áttetsző kezeit s gépiesen végighuzigálta ajkait finom, kövérkés karjainak selymes szövetén. Koronákat, nyakláncokat, ruhákat fűzött magának repkény- és tölgyfa levelekből; beléjük szúrt kék bogáncsokat, piros és apró fenyőágakat zöld bogyókkal s így felékesítve olyan volt, mint egy kis barbár hercegnő. S egymagában eltáncolgatott a szökőkút körül; kitárt karokkal forgott, pergett, míg a feje bele nem szédült s le nem roskadt a pázsitra, arccal a fűbe temetkezve, kacagva néhány percig, úgy, hogy alig tudta abbahagyni s azt se tudta, miért is kacagott.

Igy teltek a két gyermek napjai, egymástól néhány lépésnyire, anélkül, hogy egymással foglalkoztak volna - kivéve, mikor Antoinette-nek eszébe jutott, hogy megtréfálja öccsét, egy marék tűlevelet szór az orrába, vagy megrázza a fát s megfenyegeti, hogy ledönti róla, vagy megijeszti avval, hogy nekirohan s elkiáltja hirtelen:

- Hu! Hu!

Néha valóságos rohamok lepték meg, hogy ingerkedjék vele. Bolonddá tette, hogy szálljon le a fáról, mert az anyja hívatja. S mikor leszállt, ő ült a helyére s nem akart onnan elmozdulni. Ilyenkor Olivier nyöszörgött s fenyegetőzött, hogy bepanaszolja őt. De attól ugyan nem kellett félni, hogy Antoinette örökké a fán marad: két percig se tudott veszteg maradni. S miután, fenn az ágon ülve, jól kicsúfolta Oliviert s kedve szerint feldühösítette, úgy, hogy már sírásra állt a szája, lehengergőzött, megrohanta, nevetve össze-vissza rázta, elnevezte «csacsi»-nak, földhöz vágta s egy csomó füvet dörgölt az orrához. Olivier megpróbálta birokra menni vele, de az ereje nem bírta. Aztán már meg se moccant, csak feküdt a hátán, mint egy cserebogár, sovány karjait odaszegezték a gyephez Antoinette izmos kis kacsói; és mindenbe beletörődve, siralmas képet vágott. Ennek már Antoinette nem birt ellenállni: elnézte őt legyőzötten és megalázva; aztán kitört belőle a kacagás, hirtelen megölelte s eleresztette - de persze előbb, búcsúzóul, belenyomott a szájába egy pamat friss füvet: ettől különösen irtózott, mert szörnyű undort keltett benne. És köpködött, törölgette a száját, méltatlankodott, tiltakozott, miközben Antoinette nevetve és vágtatva elillant.