ÁTKOZOTTAK

Kiadta Tam H. Athot

© 2024 Magyarország

Minden jog fenntartva. E könyv egyetlen része sem sokszorosítható vagy módosítható semmilyen formában, beleértve a fénymásolást, a rögzítést vagy bármilyen információtároló és -kereső rendszerrel történő másolást, a kiadó írásbeli engedélye nélkül.

KINCS A GYERMEK

Valahol az ország szélén, azt mondják, van egy vízesés. Állítólag a hosszú hegyen túlra kell gyalogolni, mintegy öt napos járás, és csak akkor mutatja meg magát, ha közben nem eszünk és nem iszunk semmit. Minden órában a Földre kell térdelni, nappal a Nap, éjjel a Hold felé, és elmondani a titkos mantrát 33-szor.

Az úton csapdák, kísértetek, és szörnyek vannak, kik elnyelnek mindenkit, akinek szíve meginog, akár csak egy pillanatra is. Még senki sem tért onnan vissza, de azt mondják, hogy akit beenged a szivárvány, az megnyeri az örök nyugodalmat.

Vitu sokszor álmodott erről. A zarándoklatról, ahogy végig gyalogolja a hosszú, nehéz utat, majd a végén a csodálatos csillogó vízzuhatagról, ahogy megnyílik előtte és befogadja, és akkor eltűnik minden igazságtalanság, kétely és erőszak, ami most körülveszi, és helyébe a béke, szelídség lép.

Körülnézett szobájában. Óriási, gondolta, vajon nagyobb-e, mint azok a földalatti bunkerek, ahol emberek összezsúfolódva bujkálnak, menekülve a rendszer és a lövöldözés, bombázás elől.

Falai ciklámen és türkiz színűek. Még 12 évesen választotta ki ezeket a színeket, és valahogy azóta megmaradtak. Hiába bővült, újult, változott fényűző palotájuk, a szobák színeit apja mindig ugyanerre a két árnyalatra festette. Talán az volt az utolsó nyár, mikor még boldog család voltak. Mikor még hitte, hogy apja a legcsodálatosabb férfi a világon, és anyja a legmegértőbb érzékeny virágszál, kinek egyetlen feladata, hogy kedvességgel árassza el a körülötte levőket.

Azonban egyszerre minden megváltozott. Nem egyetlen nap alatt omlott össze az egész világa, de emlékezetében elevenen él az a nap, amikor a hanyatlás megkezdődött. Kint játszott a hatalmas palotakertben. Tisztán emlékszik dadusa halk horkolására, arra, ahogy a lágy szellő simogatja arcát, ahogy kutyájával hempereg a türkiz zöld fűben, anyja vékony hangjának trillázására, ahogy apja vendégeinek női tagjait szórakoztatja a rózsakert pavilonjában.

Helikopter zúgására lett figyelmes. Pár méterrel házuk felett körözött. Ő lefeküdt a földre, hogy jobban szemlélhesse az eseményeket. Megszokta már a látogatók minden nemű formában való közlekedését, apja magas rangú tisztet töltött be a hadseregben, így nagy volt náluk a jövés-menés.

Egyszer csak egy szöcske pattant ruhácskájára. Az állatok igencsak szerették születésétől kezdve, úgy gondolt rájuk, mint saját lelkének meghosszabbodására. Tenyere közé szorította, mert szerette volna látni, hogy merre járt. Imádta az állatok emlékeit. Általában tavakat, friss legelőket, hosszú fűszálakat látott, vagy az ellenkező nem hívogató búgását hallotta, ami mindig göndör kacajokra késztette. Ilyenkor rendszerint a dadus gyorsan felült szendergéséből, majd szélesre tátott mosollyal summázva, hogy az állatvilág ismételten a szerelem mámorában él visszasüppedt a kerti szék pihe puha ringatásába.

Most azonban nem a szokásos képek jöttek. Vérzett az ég, hangos durranásokat hallott, fura villámlásokat látott. Egyenruhás alakok ideges fel le járkálását. Apja erősen megkopaszodott feje gyöngyözve izzadott, egy papírfélét markolászott, oly erővel szorítva, hogy kezén az erek kidomborodtak. Füst és még valami bűzös szag csavarta az orrát. Hirtelen fojtogatóvá vált az emlék, zihálni kezdett, úgy érezte nem kap levegőt, sikítani akart, de nem jött ki hang a torkán, le akarta tenni a szöcskét, hogy megállítsa a képfolyamot, de teste nem engedelmeskedett neki. Látta anyja tépett haját, őrülettől csillogó szemét a padlás ablakából. Vadászrepülők süvítését a szürkülő égbolton, élőlények jajveszékelő kiabálását. Annyira erősen akarta, hogy megálljon, de tehetetlen volt, elszenvedője az események képsorozatának, mígnem a szöcske, talán mert megérezte Vitu fájdalmát, arrébb szökkent kezéből.

Némán feküdt tovább, csak a könnyek potyogtak szeméből.

A kerti széken a dadus csendesen ringatózott, anyja vidáman trillázott a távolban, az égen, narancson és boldogan sütött a nap. A szöcske önfeledten szökdécselt fűszálról fűszálra. Minden gyönyörű volt… csak a jövő nem, amit Vitu látott.

Végül álomtalan álomba zuhant. Sötét feketeség ölelte körül. Egy üres sötét gömbben lebegett. Megszűnt körülötte a tér, az idő, az érzések. Egy lét és élet üres térben volt, melyből dadusa rázta ki:

- Kisasszonyka, kisasszonyka ébredjen! Ébredjen már föl az ég szerelmére! Nem alhat itt kint! Siessen már, még a végén meglátja az anyja és mindketten jó kis bajba kerülünk!!!

Ilyen és ehhez hasonló mondatokkal próbálta visszatéríteni a világba, de neki egyáltalán nem akaródzott visszajönnie. Még ott szeretett volna maradni, ahol nem kell gondolkoznia a jövőn, az apján, a világon, ahol nem kell éreznie a mélységes fájdalmat, ahol nem kell félnie semmitől és senkitől.

A pisszegő noszogatásból aztán vinnyogó-vonyító kiáltozásba váltott át a dada. Teljesen kétségbeesett. Lelki szemeivel hatalmas árnyakat és rémeket látott kicsiny lánykája feje körül. Kiáltozására odasereglett már az egész ház népe, Vitu anyja is, aki egy csapásra beszállt a hisztéria drámajátékába, és csak az orvos gyógyitala nyugtatta le. Honore doktor már régóta a családot szolgálta, ismerte minden apró ügyes-bajos nyavalyájukat, anyának hangulatingadozásait, melyet legkülönfélébb csodanövényekkel kezelt, ő segítette világra Vitut, és ő segédkezett a másik két alkalommal is, mikor anyának halott gyereket kellett megszülnie.

Megvizsgálta Vitut, megnézte pulzusát, légzését, nyelvét és miután semmi kórképet nem tudott felállítani, elrendelte a szolgálóknak, hogy vigyék fel az ágyába, és hívják a nardut. A helyi nardu, Koshan régóta jó barátja volt, és a hosszú évek alatt nem egyszer bebizonyította számára, hogy a mestersége legalább annyira egzakt és tudományos, mint az ő orvosi diplomája.

Koshan kora megállapíthatatlan volt. Saját elmondása alapján úgy ötszáz év körüli lehetett, bár már jó ideje nem számolta. Koshan a moodi fajhoz tartozott, kik magassága sosem érte el a 140 cm-t, bőrük halványlilás, sötétkék ereik izgalmas vonalakban látszódtak át a selymes rétegeken. Szemük hatalmas volt, az arc legmegkapóbb része, íriszük száz színben pompázott, tükrözve az aktuális lelki állapotukat. Alapvetően csendes, maguknak való népek voltak a moodi-k. Az értelmük és intelligenciájuk az emberekhez volt hasonlatos, leszámítva, hogy agyuk mindent megjegyzett. Minden ingert, energiát, tudást, ami érte őket, eltárolta, mint egy hatalmas memóriakártya. Ezen információkkal való együttélés végett agyuk teljesen máshogy barázdálódott. Képesek voltak az érzelmeket leválasztani vagy éppen hozzátenni emlékeikhez, megkönnyítve ezzel saját életüket.

Persze e képesség helyes gyakorlatához hosszú évek tréningére volt szükség, ezért volt nélkülözhetetlen a moodi-k külön oktatására. Ha mégis vegyes iskolákba jártak, ott kötelező tantárgyként külön bent kellett tölteniük a délutánjaikat, hogy megtanulják a túlélésükhöz elengedhetetlen készség elsajátítását.

Késő este volt mire Koshan megérkezett. Törékenynek tűnő lábain, nyírfavessző pálcájára támaszkodva felbandukolt az emeleti szobába. Volt már itt párszor, bár tudta jól, hogy nem látják szívesen. Apa idegenkedik a fajától, anya meg retteg az igazságtól, pontosabban attól, hogy az igazság napfényre kerül. Így hát őt csak a legvégső helyzetben szokták hívni.

VISSZAEMLÉKEZÉS

Emlékszik, mikor először volt a háznál. Öreg barátja, Honore hívta fel, hogy van egy kislány, ki fura álmokat lát, és napok óta csak bőg alvás helyett. Útközben arra gondolt, még egy világlátó. Sok gyermeket ismert már, aki átlát a világok között. Biztos egy-két szellem van a szobájában, elűzi, majd a szülők megkérik, hogy csukja be a képességét. Syranda törvényeinek értelmében a szülő rendelkezik gyermeke bármely nemű különleges képességével, így őt illeti meg a jog, hogy e képességet elvegye, megszüntesse mindörökre.

Régen az volt a gyakorlat, hogy a nardu csak szünetelteti, és 21 éves korában e bilincs levételével, az egyén dönthet további sorsáról, de tizenegy éve elkezdődött a mágikus világ átalakítása, melynek első lépéseként átalakították ezt a szabályt.

Emlékei között felrémlett a múlt, ahogy belépett a szobába, és hirtelen rászegeződött két hatalmas fekete szem. Az eddig üvöltve zokogó gyermek elcsendesedett és szipogva nézte ezt a fura, kedvesnek tűnő izgalmas arcú öreg lényt.

Koshan közelebb lépett hozzá, leült ágyára és megfogta a kezét. Érezte, hogy a kislány látó, úgyhogy memóriapolcait átrendezve gyorsan előretolt sok vidám, kellemes emléket, és különleges barikáddal elrejtett mindent, mit nem akart, hogy a gyermek meglásson. A kisgyermek göndören kacagott, majd elaludt az ölében. Így sikerült belelátni az álmába, a világába, abba, ami kísértette. Nemrég még kiságyban aludt, de miután a szülei úgy döntöttek, hogy most már túl nagy hozzá, nagyszülei áthozták nagy büszkén apja gyerekágyát, dicsekedve, hogy eddig megtartották, kicsiszoltatták, letisztíttatták, és hogy nagyapjának és annak az apjának is ez volt a gyerekkori ágya, úgyhogy ez az ágy egész család történelme.

Azt már nem tették hozzá, hogy bár eddig mindig a család fiú tagjai között vándorolt az ágy, most azonban, mivel az apja egyetlen gyerek volt, és anyjának már két vetélése is volt, és az orvos szerint életveszélyes lenne egy újabb sikertelen teherbeesés, így már nem várnak egy újabb trónörökösre, hanem továbbadják hát az egyetlen unokának, még ha az éppenséggel lány is.

Koshan látta a kislány szemein keresztül, ahogy az apjához éjjel bemegy a saját apja, és aztán újra és újra csak más ruhában, a kisfiún más pizsama, mindig más miatt kiabálva, de minden alkalommal, szíjjal a kezében. Ahogy lassacskán a szíj mintázata a legélénkebb emlék, és a sajgó test, és pisis pizsama, amit le sem mert venni, mert félt, ha kiderül még többet kap. Inkább benne maradt, és fázott, és fájt, és kisemmizve, megalázva érezte magát, és minden verésnél a szíj csattanása kitépett egy darabot apja gyermeki szívéből. Mert nem értette, hogyan lehet az, hogy akinek a véréből származik, aki elvileg arra van rendelve, hogy őt mindenestül, feltétel nélkül szeresse ilyen gonosz hozzá.

Ahogy tovább nézte az álmokat, látta, hogy nemcsak a pizsama, de a gyerekarcok is változnak, és megértette, hogy ez az ágy egy generációs átok titkának tudója, mely hosszú évszázadok óta kíséri a Kovasek családot. Gyermekre álomvarázslatot mondott, majd kiment egyeztetni a szülőkkel.

A forgatókönyv mindig hasonló szokott lennie. Mire őt hívják, a szülők már sejtik, hogy valamilyen különleges képessége van a gyermeknek. Syranda államában a különleges képességeknek ezeréves hagyománya volt. Az első különleges képességekről fennmaradt írások megegyeztek az első történelmi írásokkal. Syranda és a varázs egy fa, melynek ugyanaz a gyökere, sok-sok ággal, szebbnél szebb különböző formájú termésekkel.

Átlagosan, ha mondhatunk ilyet, minden századik gyermek valamilyen különleges adottsággal született. Volt, aki az állatok nyelvén beszélt, volt, akinek szuperhallása volt, aki világokon látott át, más mindenféle nyelvet beszélt, megértett, volt, aki elméjével tüzet tudott gyújtani, volt, aki faleveleket táncoltatott. Általánosságban a szülők éteri bilincset kértek addig, míg a gyermek elég érett nem lett ahhoz, hogy a természet ezen ajándékát érteni, kezelni tudja.

A társadalom mindig is sok energiát fektetett abba, hogy e lényeket a későbbiekben beintegrálja a közösségbe, megtanítsa őket különleges képességeik használatára. Rendszerint mire felnőtté váltak a kormány felajánlott nekik egy pozíciót, mellyel Syranda jólétét tudták szolgálni. Sokan elfogadták, és voltak azok, akik inkább csendes, saját életet választották, és az a pár, aki a rendszeren kívül ugyan, de teljes életét mások szolgálatára áldozta. Ilyen volt Koshan is.

Anya a kanapén ült, kezében egy pohár erős likőrrel. Apa katonás tartással állt mellette és közben sűrű füstfelhőket pumpált ki száján füge ízű szivarjából.

Nem volt ez egyszerű, tudja ő azt, nincs az a mód, ahogy ezt finoman lehetne közölni, ráadásul a lányka miatt van itt, nem az apját gyógyítani, és csak remélheti, hogy nem fogja a katonatiszt apa megtorolni az érzékeny információt, aminek birtokába került. Úgy döntött, azt csak végszükség esetén mondja el.

- Kérem, a lányuk látó. Tárgyakat, dolgokat, élőlényeket megérintve megnyílik számára egy dimenziókapu, és betekintést nyer egy másik világba. Ez lehet a múlt, a jövő, vagy egy lehetséges jövő, párhuzamos dimenziókapu. Itt ismertetnem kell Önökkel a jogokat: Kérhetik, hogy megkössem a képességet, mely szertartást a központi hivatal adatbázisában rögzítünk, így ők Vitu 21. születésnapja után egy nappal megkeresik, hivatalosan elmagyarázzák a képességét, következményeit és lehetőségeit, melyet követő egy héten belül a lányuknak döntést kell hoznia, hogy e bilincset megszüntetni kívánja-e. Én ehhez egy oklevelet készítek, melynek elégetésével visszakapná a képességét, amennyiben erről lemond, ezen oklevél egy titkos adatházba kerül, melynek kiléte 7 pecsétes mágiával van védve.

Két hatalmas sóhaj következett. Apa egyre sűrűbb füstfelhőket pöfékelt, anya töltött magának még egy italt, és sebtében fel is hajtotta, majd ideges kacagásba kezdett. Koshan sokkal abszurdabb reakciókat is látott már, így csak türelmesen ült és hagyta, hogy a dolgok természetes medrükben áramoljanak, és nem szándékozott részt venni a beszélgetésben, míg a döntés meg nem született. Mondott magára egy „észrevétlen” varázslatot, mellyel gyakorlatilag elérte, hogy a szülők szabadon beszéljenek, ne vegyenek tudomást jelenlétéről. Ez mindig segített a szülőknek a hatékonyabb döntéshozatalban, előtte, meg amúgy sem léteztek titkok, de valahogy az embereket ez mindig megnyugtatta. Kis családi szennyesük így sértetlennek tűnt számukra.

Jó félóra hisztérikus kacarászás után sikerült eléggé lenyugodnia ahhoz, hogy egy értelmes mondatot préseljen ki rikító lilára rúzsozott száján:

- Angelus, ez nem kérdés, meg kell kötni a gyermeket.

A férfi nem szólalt meg. Kifelé bámult a sötét éjszakába. Gondolatait nem oszthatta meg feleségével, bármennyire is szerette volna. Látó, mint sok-sok száz évvel ezelőtt élt ük-ük-ük anya, akiről családi legendák szóltak, az, aki miatt lett a családi átok. Ekkor elkezdett szép lassan összeállni a puzzle, eszébe jutott Koshan, akiről eddig valahogy teljesen megfeledkezett. Hosszasan fürkészte arcát. Vajon mennyit tudhat? Mindent? És ha igen, elmondja-e valakinek? Veszélyes lehet-e a családra nézve?

Koshan minden idegszálával a férfi agyhullámait próbálta megnyugtatni. Gondolatban gyorsan üzent barátjáért, Honoréért, úgy érezte az ő jelenléte sorsdöntővé vállhat. A doktor csakhamar meg is jelent. Mint család bizalmasát, az asszony azonnal bevonta őt a helyzetbe. Honore helyeslően bólogatott az asszony tervéhez, mely szerint most megkötik a képességet, és majd felnőttként biztos csodálatos különleges munkákat kap a kormánytól, hiszen olyan jó, érzékeny kislány.

Angelus megköszörülte a torkát, majd halkan, de határozottan kijelentette:

- Nem kötjük meg. Intelligens, magasan képzett emberek vagyunk, akik megengedhetik maguknak a legjobb magántanítókat, így Vitu biztonságban, helyesen lesz nevelve a palota falain belül.

- Ezt nem teheted meg, nem látod, hogy szenved!!! Nem tud aludni, bele fog halni! -ezt már sikoltva kiabálta, miközben ráncigálta férje katonai zubbonyát.

- Hidd el Etel, ez így helyes, így lesz az egész családnak a legjobb! Az alvás problémáját egy új ágy megoldja. Igaz Koshan?

Koshan bólintott, mindeközben végtelen szomorúság töltötte el szívét, mely érzésnek nem adhatta oda magát teljességgel, mert továbbra is folytatnia kellett mágiáját, mellyel saját életét, praxisát védte. Honore jelenléte, ahogy sejtette is, segített, Angelus nyugodtabb lett tőle, születő paranoiája nem fejlődött tovább.

A nő látta, hogy a férje döntése megingathatatlan, elég jól ismerte már ahhoz, hogy tudja, nem fogja meggondolni magát. Mint halvány szalmaszálba, úgy kapaszkodott utolsó mentsvárába:

- Akkor legalább azt ígérd meg, hogy mikor hatéves lesz, járhat majd a képességek iskolájába!

Képességek iskolája egy gyűjtőhely volt, minden féle lényé, akiknek a szülei úgy döntöttek, hogy nem kötik meg a gyermekeik kezét, és a koedukált oktatás helyett inkább a speciális igényeket kielégítő sulit választották. Az iskola az ország peremvidékén, egy csendes falu szomszédságában helyezkedett el, kitűnő, felszabadult gondolkodású tanárokkal, lelkes, csodákra szomjazó diákokkal telve. Izgalmas, színes cikkek jelentek meg időről időre a legkülönbözőbb média csatornákban róla, de egy valami közös volt mindben, bárki, aki olvasta, úgy érezte, hogy ő is oda szeretné íratni a gyermekét, és milyen jó lenne, ha utódjának különleges képessége lehetne.

Nem csupán képességekkel bírók járhattak oda, hanem a diákok felét a nem varázs világból választották, ahol minden évben jelentős túljelentkezés volt, küzdöttek a helyekért. Nemcsak az oktatás színvonala volt egyedülálló, hanem az értékek és az erkölcs, amely az épület falait áthatotta is megkapó volt a szülők, és utódaik számára is. Diákjai sorra az ország legjobb egyetemein tanultak tovább, későbbiekben rengeteg ajtó állt nyitva előttük a legkitűnőbb állások tekintetében.

- Nem. Vannak dolgok, mikről nem beszélhetek! Más lesz minden! Koshan, Honore, magukat a titoktartás kötelezi, nem mondhatják el senkinek, hogy a lányunk is egy…Etel, itt neveljük, szerződtetek bentlakásos tanítókat, és soha senkinek nem szólunk erről egy szót sem. Honore, maga kiállít egy igazolást, hogy különleges autoimmun betegsége folytán nem mehet más emberek környezetébe, csak akik oltva vannak valamilyen különleges drága oltóanyaggal, ez az. Ez lesz, ezt mondjuk mindenkinek. Koshan az engedélyét azon nyomban visszavonatom, ha ennek még a gyanúja is kiszáll a levegőbe! És kérném, ajánljon egy maga fajta tanárt, aki szintén ideköltözne, hogy segítsen a lányunknak. Átalakíttatom a palotát és a kertet is, így biztonságos lesz mindenkinek.

Letette poharát és dolgozószobájába vonult, hogy azonnal nekiálljon a szükséges lépések megtételéhez. Nem nézett felesége szemébe, akinek a könnyek között megjelentek az őrület csillámló fényei. Végül összeesett, Honore és Koshan segítették fel a pamlagra. Honoré varázsitalt, Koshan kellemes álmot adott neki. Legalább az éjszakája nyugodt legyen, ha már élete hátralévő része nem lesz az.

Másnap építészek jelentek meg a házban, tanárok interjúra, új bútorok, egyenesen a gyárból, ügyelve, hogy a lehető legkevesebb ember érintse meg. Angelus saját kertészetet építtetett ki, melynek munkásai egy nagycsalád tagjai voltak, akik aláírták, hogy életük hátralevő részét a palotában töltik, nem használják a média semelyik csatornáját sem. Legprofibb tanácsadók készítették elő a terveket, melyekkel gyakorlatilag biztosították a kislány étkezéséhez szükséges alapanyagok 99%-ának falakon belüli megtermelését, nagy gonddal figyelve, hogy a lehető legkevesebb külső információ kerülhessen Vituhoz. Ez volt a feladat könnyebb része. Ott nem kellett magyarázkodnia, hazudnia, lepleznie a valóságot.

Nehezebb ügy volt a tanárok megtalálása. Első körben a dadával beszélt, aki a kislány mellett volt már születésétől, és úgy szerette, mint sajátját. 50-es évei elején került a házhoz, akkorra már saját gyermekei felnőttek és az ország távoli szögleteibe költöztek, alapítottak családot. Ő beteges férjével itt maradt, aki csak alkalomadtán vállalt munkát. Kathynek ősz hosszú haja mindig fel volt tűzve a feje tetejére, egyszerű, alacsony, derék asszony volt. Szimpatikus volt neki, de nem alkalmazta volna, mert úgy gondolta, hogy férje elő-előbukkanó betegségei akadályoznák a folyamatos munkában. Azonban Etel beleszeretett. Első pillanattól kezdve úgy csüngött rajta, mintha saját anyja lenne. Nem a tényleges, hanem egy olyan anya, amit gyerekkorában elképzelt magában. Olyan, akiről mindig is álmodozott. Kedélybetegségben szenvedő feleségét végre boldognak látta, és ez számára mindent megért. Kathy felesége terhességének utolsó harmadában költözött hozzájuk. Angelus ragaszkodott hozzá, hogy a palotában lakjon, ennek elérésére még abba is belegyezett, hogy férje is vele tartson, akinek aztán kisebb háztáji feladatok ellátását adta munka gyanánt, és Honoréhoz való korlátlan hozzáférést biztosított a számára, akivel aztán rövid időn belül össze is bartorzszülött. Közös sakk játszmáik különös hatással lehettek az öregre, aki egyre kevesebbszer lett beteg. A kis Vitu is szívesen ment Omre bácsihoz. Legtöbbször csak felnyújtotta kis kezeit, jelezve, hogy vegye a térdére, és csak hallgatta a végtelennek tűnő történeteit különös tájakról, színes, izgalmas élőlényekről.

A kislány élete első két éve felhőtlen boldogsággal telt el, amit csak néha zavart meg egy-egy ismeretlen semmiből előtörő visítás, vagy sírás, amit szülei annak tudtak be, hogy biztosan örökölte édesanyja érzékeny állapotát. Mostanra összeállt a kép, így már érthető minden. Biztos olyankor megérintett valamit vagy valakit, akinek az emlékei felzaklatták. Terv kell, egy terv, amivel az emlékeket távol lehet tartani. Bármennyire is utálta még a gondolatát is, hogy ismét látnia kell Koshant, és óriási szemében egész gyerekkorát, ő volt az egyetlen, aki ebben segíteni tudna.

Sötét, csillagtalan éjjel volt, a fogyó Hold vékonyka fényét felhők takarták. A sötét páncélautó nesz nélkül haladt a földes úton. Telefonos gps alapján tájékozódott, útját senkivel sem osztotta meg, így sofőrjét is inkább otthon hagyta. Az autó gps-ét még otthon leszerelte, mert nem akarta, hogy a kormányból bárkinek tudomására jusson kis éjjeli kitérője. Azon telefonok egyikét használta, melyet titkos akciókra kapott. Lekövethetetlen, nyom nélküli. Teljesen biztonságos. Bekapcsolás után 24 óráig használható, aztán megsemmisíti önmagát. Egy különleges önmegsemmisítő vírus program működik rajta, mely az életbe lépéstől kezdve működik, mérgezi magát, és bármilyen külső szervert, ami megpróbálja letapogatni. Amennyiben külső támadásokat észlel, a vírus osztódása felgyorsul, valamint a kifelé irányuló gyilkoló csápok sokkal erőteljesebb ütemben fejlődnek, mint az önmegsemmisítő program.

A gép jelezte, hogy elérte célját. Megállt. Gyanakodva nézett körül, majd felemelte a telefont és most közelről megvizsgálta, hogy biztos jól működik-e, valóban a helyes címre hozta-e. A kijelző tisztán mutatta, hogy a koordináta, amit betáplált, az az a pont, ahol éppen most tartózkodik. Amerre csak nézett, az üres pusztát látta. Kopott föld, itt ott elsárgult, kiszáradt fűcsomó. Az életnek semmi jele. Azt gondolta volna, hogy egy nardu valamiféle paradicsomban él, ahol minden tele van dúsan termő fákkal, színes virágokkal, zöldellő gyeppel, legyen az akár a sivatag közepe is, de ez itt, mintha csak maga választana egy helyszínt egy új katonai bunker kiépítéséhez. Tökéletes rejtőzködési pont.

A koordinátákat Honore adta neki, aki elég jól ismerte már ahhoz, hogy Angelusnál nem létezik a kérés megtagadás, ha valamit akar, azt keresztül viszi bármi áron, és jobb nem keresztezni az útjait. Syrandában mindenki tudta a katonaság magasabb tisztjeiről, hogy rendszerhűségük legnagyobb erényük, és a célért nem tagadnak meg semmilyen eszközt, és soha nem kérdőjeleznek meg semmilyen utasítást. Az adatokat jó egy héttel ezelőtt kapta meg, direkt nem mondta meg, hogy mikor fog érkezni, mert ragaszkodott hozzá, hogy Koshan lakhelyének címét tudja. Ez az információ semmilyen rendszerben nem szerepelt, és ez aggasztotta. Családi titkuk bármikor veszélybe kerülhet általa, és ő utálta a bizonytalanságot. Kontrollálni, irányítani szerette az eseményeket, és ebben nem volt hajlandó kivételt tenni senkivel. Kilépett az autóból. A földből egy csapóajtó emelkedett ki, és egy alacsony árnyék körvonalát vélte látni, kiemelkedni a semmiből. Megvan, ezek szerint itt lakik, ez az elrejtett búvóhelye. A tudat, hogy most már bármikor megtalálhatja, nyugalommal töltötte el.

- Mit akarsz tőlem? –tért rögtön a lényegre. Nem találta szükségesnek sem a köntörfalazást, sem bármilyen kedves hangnem megütését.

- Segítségedre van szükségem. A lányomról van szó. Nem láthatja az információkat, a képeket, amiket én hordozok. Segíteni tudsz ebben?

- Van egy különleges főzet. Előállításához nehezen beszerezhető anyagokra van szükség.

- Nem probléma, beszerzem! -szakította félbe a nardut.

- Talán ez a kisebb nehézség. A nagyobb, hogy olyan anyagokat tartalmaz, melyeket az emberi szervezet csak nehezen bont le, körülbelül 70-80 napra van szüksége. Ha lebomlás előtt vennéd be a következő anyagot, akkor a szervezet egy védekező mechanizmusba kezdene, olyan ellenanyagot termelne, mely szépen lassan elpusztítaná a gazdaszervet.

- Rendben. Küldj egy listát arról, hogy mire van szükséged, és azonnal munkához láthatunk.

Az agyában csak úgy kattogtak a fogaskerekek. Palotájából el nem költözhet, mert az nem csupán egy palota, hanem egy teljesen felszerelt katonai bázis, melynek nemcsak alapanyagait tekintve szuper biztonságos, hanem hosszú évek varázslói munkájának köszönhetően szinte bevehetetlen célpont, kémkedés lehetetlen a falakon belül.

Gyerekét sem költöztetheti el, bármennyire is tetszene neki ez a megoldás. Milyen csodás lenne, és egyszerű megoldás minden problémájára, ha felesége lányával együtt elköltözne egy kietlen távoli vidékre, ahol azt sem tudnák, hogy kifélék, mifélék…De ez csupán mint egy kellemes képzelgés futott át agyán, mert tudta, hogy felesége hisztéria rohamot kapna, és soha de soha nem egyezne bele. Ragaszkodott a megszokott környezetéhez, minden apró változás kiborította egyensúlyából.

A palotát kell átalakíttatania, gyakorlatilag két elkülönülő egységre osztja, és lányának majd minden alkalommal, mikor nem láthatja, majd azt mondja, hogy el kell utaznia, apának mostantól sokat kell utaznia, mert olyan pozíciót kapott a munkahelyén. Minden kétséget kizáróan ez teljességgel véghezvihető terv. Minél hamarabb mozgásba kell lendítenie a folyamatokat. Sokkal fontosabb ügyei vannak már, melyek teljes embert igényelnek, és ha ügyesen keveri a lapokat, most van lehetősége sokkal nagyobb szelethez jutnia abból a bizonyos tortából. Erről álmodik gyerekkora óta. Apja is erről álmodott, és az ő apja is. Mindenki tábornok volt, az összes őse, és ha éles eszű, kitartó és elkötelezett, akkor talán ő lehet az első a családból, aki eljuthat ahhoz a bizonyos karosszékhez, melynek lábait fiantek fából faragták, különleges szimbólumokkal régi sámánok. A védelmi miniszter széke volt az. Csak a gondolattól is verejtékezni kezdett a homloka, izzadt a tenyere, és hevesebben kalapált a szíve. Nem, még nem élhetem bele magam! -parancsolt önmagára. Túl sok lépcső vezet a paradicsomba, és nem egyet bizony nagyon nehéz megugrani. És ami a legfőbb, soha senki nem jöhet rá, hogy a lánya micsoda. Az elnöknek elmondta, muszáj volt, ha nem tenné, és rájönne, kiirtaná az egész családjával együtt. Írmagja sem maradna. Birtokait, értékeit a földdel tenné egyenlővé, amit aztán lesózna, hogy legkisebb szépség se teremhessen az egykori áruláson. Nem egyszer volt alkalma első sorból végignézni ilyen és ehhez fajta megtorlásokat. Nem volt bennük semmi könyörület, semmi kegyelem. Aztán a népnek mindig ment a story mode. Legapróbb részletekig kidolgozott mese, megszerkesztett képekkel, videókkal, hogy mely országba költöztek, ott mit csinálnak, és persze kis mágikus rásegítés, az ötök munkája, hogy még a gyanúja se merüljön fel annak, hogy esetleg valamely részlete a történetnek nem lenne igaz.

Az elnök mondta neki, hogy számít közreműködésére, mert gyökeres változások közelednek, megindul a lejtőn a hógolyó, ami, ha egyszer leér, lavinává fog duzzadni, és ehhez neki kell egy jobb kéz, és pont rá gondolt, ezt a megtiszteltetést! A hír a lányáról egyáltalán nem jött jókor, de ő teljes hazafiságával biztosította, hogy a helyzetet tökéletesen tudja kezelni, és soha senki nem fog erről tudomást szerezni, és ha mégis, akkor is tudni fogja mit kell tennie, mi a kötelessége. És ő tudja, bár bele sem akar gondolni, és kizárt, hogy az a nap eljöjjön, mert ő mindent tökéletes kontroll alatt fog tartani, de ha mégis eljönne az a bíbor nap, akkor ő megtenné, amit kell, hiszen katona, erre képezték ki, erre nevelték születésétől kezdve.

ÖSSZEROPPANTÓ KÉPEK

Koshan gondolatai visszatértek a jelenbe. Rövid kis időutazásának véget vetve az itt és mostra összpontosított, bár érezte, hogy az emlékek nem véletlen rohanták le. Minden mindennel összefügg. Hogy életének az a pár napja, és annak minden információja összeköttetésben áll a mai nappal. Mintha az idő egy háromdimenziós fonál lenne, mint egy kígyó, és most visszatért magába, beleharapva saját farkába. Kiterjedése túlmutat azon, amit mi időnek vagy térnek hívunk. Dimenziókban is fölösleges gondolkozni, mert azzal is csak egy mátrixba akarunk beletuszkolni valamit, ami sokkal másabb. Felettébb és beljebb van mindenen. Mint egy apró fekete pont, mikor belenézel, kitágul, és minél mélyebbre hatolsz annál szélesebb és sokrétűbb lesz, átsuhanva dimenziókon, egybemosódva mindennel, de végül te is, és az egész világ is csak egy aprócska fekete pont vagy.

Kinyitotta az ajtót. A türkiz és a ciklámen kettőssége átrezegtette egész lényét. Minden szépségével, bűbájával, az álmok, amik a kislány tiszta szívéből manifesztálódtak a falakon, ugyanakkor jelen volt a rémisztő sejtelem, amit a falak a gyermek lelkéről tükröztek vissza.

Rengeteg kétség töltötte el varázslatos lelkét. Hivatásában mindig minden pillanatban érezte, hogy a helyes utat követi, szíve mindig megsúgta a válaszokat, a tetteket, melyeket végre kellett hajtania, kivéve Vituval. A sors játszott vele ebben az esetben. Kilépett az eszköz, a „kéz” szerepéből, aki csupán közvetíti az Isteni akaratot. Hiába kérdezte, a belső hangja nem felelt, nem volt világos útmutatás, fény, mely megvilágítja a helyes sorsvonalakat. Vitu kapcsán magára maradt.

Vannak pillanatok az életben, amiken nem lehet változtatni, melyek kőbe vannak vésve, mely köré a csillagpókok olyan erős hálót szőnek, hogy senki nem tehet ellene semmit. Ha mégis létezik olyan szuper hatalom, erő, mely ezt megteszi, kibillenti egy pillanatra az univerzumot az egyensúlyi pontjából, akkor az univerzum reagál, és pár pillanattal később ugyan, de megtörténik, mi írva vagyon, és visszaáll az egyensúly, mely talán több energiát mozgósít meg, mint eredendően kellett volna.

Emlékszik arra a pillanatra, amikor az apa közölte, hogy nem kötheti meg a gyermek kezét, és ő szívében érezte, hogy valami nagyon nem helyes folyamat veszi kezdetét, ugyanakkor a belső hang cserben hagyta. Kérdezte, hogy mit tegyen, mert bár még példa nem volt rá, de ő megköthette volna szülői engedély nélkül is, sőt úgy, hogy soha senki észre sem veszi. Volt már olyan, hogy szülők nem akarták a mágikus bilincset, de lelke tiszta szava által vezérelve meggyőzte a szülőket szükségességéről, vagy éppen az ellentétjéről, most azonban tanácstalan maradt.

A légüres térben érezte magát, ott, ahol, ha van is karma, előtte feltáratlan maradt. Egyike azon kevés Akasha iratoknak, melyek rejtve vannak még a legmélyebb szinten beavatottak előtt is.

Úgy érezte egy tó előtt áll, mely körül elkezd mozogni a föld, és a víz sem bírja már a mozdulatlanságot, indulna már, folyó akar lenni. Hegyeken, köveken, sziklákon át vágtatni, átalakítani a követ, kivájni a falat, táplálni az éhes vadakat, szabadon rohanni a nap forró szikrázása alatt.

- Mi van csillagvirág?-melléült, a lány kezét kezébe vette, és csak kedvesen, lágy tekintettel nézett a csillogó tengerfény szempárba. Többet nem mondott. Csak türelmesen várt, és képzeletében millió színesebbnél színesebb, finoman illatozó virágot nyújtott át neki. Rózsákat, melynek narancs színe úgy ragyogott, mint a naplemente, és orrában érezhette a kora nyár csábító, ígéretekkel teli illatát. A lila tulipánok varázslatos távoli tájakat sejtettek, míg a repkedő százszorszépek halkan dalolták a múlandóságot, és az örök megújhodást.

- Köszönöm, most már jobb. –már a légzése is elkezdett lassulni. Szapora szívverrése is megtalálta a békét, és a nyugalmat. -Baj van, Koshan, baj van, és minden csak úgy tolong a fejemben. Egyszerűen nincs rend. Mondd csak, a virágok, amiket mutattál nekem, azok tényleg léteznek? Mármint százszorszépet láttam már, hisz az van a kertünkben, de a többi, az a szép narancs színű, meg a lila, azokat még nem láttam soha. Ők hol vannak? Kint a falakon túl? Hozhatsz nekem belőlük? Szerinted apa megengedné? Vagy megbetegednék tőlük és belehalnék?

Igen, ez jellemzően annyira Vitu volt. Háborút látott a fejében, a világának a falai épp készültek összeomlani, maga alá temetve mindent amit eddig tudott és hitt, és ő képes volt csak szépségre koncentrálni, és másképp látni. Amúgy nem volt beteg, ez is apja torz tervének volt a szüleménye. Kicsi volt, talán öt éves, mikor elkezdte érdekelni, hogy mi van kint, a téglákon és csodálatos márványlépcsőkön túl. Ekkor Angelusa a saját módszereivel, vagy hogy egyenesebben fejezzük ki magunkat a katonai állam megszokott eljárásrendje alapján, amit felülről mondanak azt megcsinálod, nincs sok választásod, mert túl sok veszteség érhet, téged és minden érintett is, szóval rávette Honorét, hogy meggyőzze feleségét, hogy Vitunak valóben egy rendkívül súlyos autoimmun betegsége van, ami eddigi orvostudomány számára ismeretlen vállfaja, úgyhogy a legjobb lesz ha nem érintkezik senkivel és semmivel, különben meghalhat. Ő részt vett a színdarabban. Ennél sokkal több, és mocskosabb dolgot tudott, és mégsem mondhatta el senkinek. Érdekes egy élet volt ez. Arra törekedett, hogy jobbá, élhetőbb hellyé tegye a világot, és valóban nagyon sok bajban jutotton segít nap mint nap, de a nagy gonoszt, a félelmetes, sötét titkokat nem leplezheti, nem buktathatja le. Kettősség, mert érzi, hogy tesz, ugyanakkor azzal is élnie kell, amit nem tesz meg. Ez az élet egyre nehezebb. Egyre sűrűbb és gomolyabb felhők gyülekeznek a bolygó felett. Egyre szagosabb és kevesebb a levegő.

Azzal, hogy Vitunak nem mondta el eddig az igazságot, Honorét, és sok mindenki mást védett, mert tudta, hogy a bosszú hosszú és könyörtelene lenne, és hatodik érzéke sem ellenkezett vele. Azonban most megmozdult benne valami. Ez más volt, mint az eddigi intuíciója, mely az esetek 99%-nál súgott neki, őrlángként szívében tüzelt. Ez egy szikra volt, mely kettejük között pattant. Mélyet sóhajtott, mert tudta, hogy most vége. Vége mindennek ami eddig volt. Új eon kezdődik, ötszáz év kemény és elkötelezett munkájának, irányelveinek, ősi munkásságának van vége. Már nem nardu lesz. Többet nem. Valami más...Érezte, hogy itt az idő, hogy a lányt felkészítse az igazságra. Előkészítse az új eont és Vitut is vele. Ez lesz az ő hattyútánca, utolsó küldetése, mielőtt visszatérhet őseihez, kik mikor beteljesítették sorsukat, csillaggá válltak az égen, és örök fényként ragyognak, utat mutatva az elveszetteknek, reményt adva a sóhajtozóknak. Az univerzum békenagykövetei.

- A lila neve tulipán. A narancs pedig a rózsa. A falakon kívül nem találod meg őket. Tiltott növények a birodalmunkban, de az országfalakon túl, ott vannak, rengeteg van belőlük. Az emberek tartják őket a kertükben, vagy csak megvásárolják őket, hogy odaadják szeretteinknek, mint egy ajándékot,örömet okozva nekik. A rózsával általában a szeretetüket fejezik ki, de a jelentése ennél sokkal mélyebb, a fényt, és az életet jelképezi. A tulipán pedig a tejút hasadéka, melyben a Nap kél, az élet születése.

- Bárcsak ismerhetném az összes virágot, és tudhatnám a jelentésüket, mint te! Mondd csak, te ezt könyvből tanultad, van ilyen könyved, kölcsönadod?

- Olyan könyvem, amire te gondolsz, nincsen. De ha tudsz titkot tartani, akkor nagyon szívesen megmutatok egy másik féle könyvet, amilyen neked is lehet.

- Mutasd meg, kérlek szépen mutasd meg! Ígérem nem mondom el senkinek, és soha de SOHA nem is mutatom meg senkinek, még Kathynek sem!

- Hátha még azt is kibírod, hogy Kathyvel sem osztod meg, akkor legyen.-Koshan legyintett egyet mutató ujjával, becsukva a szoba ajtaját. Elmormolt egy varázsigét, mellyel a helység világát téren és időn kívülivé tette, és megkezdte titkos, új küldetését. Egyszerre csak azt vette észre, hogy öreg szíve izgatottá vált. Olyat érzett, mit hosszú hosszú ideje nem. Az újdonság varázsa, a valami más, valami nagyobb, valami tiltott ereje...amivel szép lassan kibillenti a folyót a medréből, mint a pillangó szárnyának apró suhintása, mely majd óceánokat mozgat meg...Az idő elérkezett.-Csukd be szemed. Lazítsd el a tested összes izmát. Kezd a lábfejednél és haladj gonodolatban egyre feljebb, míg el nem jutsz a fejed búbjáig. Most pedig az elméd pihentesd. Agyad barázdáinak villogó rezgéseit csillapítsd le, üzend meg nekik, hogy itt, a téren és időn túl minden rendben van. Nincs itt a föld bolygó, nincs itt semmi, csak a nyugalom és a fény. Most pedig képzeld magad a sötétkék univerzumban, kint lebegsz a csillagok között. Örök idők bölcsei vigyáznak most rád. Remekül csinálod. Nagyon ügyes vagy. Így, most megbékéltél. Arany fénnyel rajzolok neked a mindenbe egy szimbólumot. Lassan készítem, lépésről lépésre, hogy könnyen megjegyezhesd. Ez a kulcs. A kulcs a te titkos könyveidhez. Három könyvet kapsz most tőlem. Az első, a zöld, melynek borítója fa kéreg. Ez lesz a te lexikonod. Képeket fogok ezentúl mutatni neked, beszélgetünk róla, és te éjjelenként majd a képzeleted ecsetjével belefested őket, és megírod történetüket.

A második ezüst színű, rajta a Hold ragyog. Ebbe kerül minden ami benned félelmet, haragot, dühöt ébreszt...negatív érzéseket kelt.

Végül a harmadik, a Nap könyve. Mert szép dolgokat is látsz, nap min nap, és az nagyon fontos, hogy mindig legyen valami ami eszedbe juttatja, hogy szép és jó dolgok is történnek veled, még akkor is, ha majd a világ ridegebb és zordabb helynek tűnik majd, te majd emlékezhetsz az életre, a születésre, a csodákra, melyek még a legnagyobb sötétség idején is körülvesznek minket.

- Szabad most beleírnom a rózsát és a tulipánt?

- Hát persze, csak nyugodtan, ez a pillanat tökéletes alkalom lenne.

Vitu élvezettel húzta a vonalakat. Aprólékos pontossággal rajzolta meg a rózsa szirmait, narancs fényének különböző árnyalatait, a szárát, és töviseit is. Közben arra gondolt, hogy milyen okos ez a virág, gondolt arra, hogy meg kell védenie magát, és így senki sem bánthatja. Bárcsak őneki is lennének tüskéi, amikkel kipukkaszthatná a rossz dolgok képeit, így nem kellene látnia őket. A tulipán festése közben pedig azon töprengett, hogy vajon milyen lehetett az, amikor ő született. Vajon apja és anyja benne is a csodát látta, vagy csak a gondot, amit ő okoz, és a betegsége, ami miatt most mindenkinek nehezebb az élete, mert egy egész világot kell szegény szüleinek behoznia ide, csak miatta, mert ő nem mehet ki, mert meghalna. Talán anyukája sem lenne ennyire hisztérikus, ha többet mehetnének ki, ha utazgathatnának...

- Nagyon ügyes voltál Vitu. Szépen haladsz. Most pedig arra kérlek, hogy abból, amit ma láttál, egyetlenegy dolgot rajzolj bele a Hold könyvedbe.

Vitu remegni kezdett az emlékektől, de nem ellenkezett. Nem szokott. Tanítói is sorra dícsérik. Kötelességtudó, rendes lány, mindig megtesz mindent, amit kérnek tőle. Szerencsére Koshan az emlékeket ködfelhőbe rejtette, csak azt egyet engedte ki onna, ami a lányban a legélénkebben élt, és az egy nagy harci gépmadár volt. Vas szárnyakkal, csőrrel, és tüzet okádott. Ha kinyílt a csőre, tűzláng pattant ki belőle, és a pusztítás halálos sóhaja zengett a levegőben.

- Nem tudom mit írjak mellé! Nem tudom mi ez!

- Hát akkor írd le amit érzel, hagyd, hogy a belülről áradó gondolatok vezessék kezedet!

- Rendben, megpróbálom. Ezek az óriás madarak, nem olyanok, mint azok a lények, akiket eddig a természetben láttam, vagy akikről filmeket vetítettek nekem a szöcskék, tücskök, bogarak...Ezek mások. Nincs szívük, és a létezésük nem lehet Isten műve, valami másnak kellett, hogy teremtse őket, mert csak hideget és gonoszságot éreztem belőlük sugározni. Egyetlen üzenet, amit hordoznak, az a pusztítás. Azt hittem a tűz arra van, hogy meleget és biztonságot sugározzon, de itt ez is más. A tűz eszközzé vált. Mintha az egész teremtmény az ördögöt szolgálná, de mégsem azt az ördögöt, aki az eredendő gonosz. Valami közelebbi ördögöt, valakit...Koshan!-kiáltotta- Az a valaki közel van, érzem, itt van a közelben!!!

- Ne ijedj meg kicsi Vitu, nincs annyira közel, hogy félned kéne tőle. Fejezd be az írást, és megmutatom a titkos lezáró szimbólumot...Úgy, és most már kinyithatod a szemed! Elfáradtál, pihenj kicsit, jót fog tenni egy nagy alvás. Nemsokára úgyis találkozunk. –viszzahozta magukat a jelenbe, és egy lágy mágiát mondott a lányra, ki ettől édesded álomba merült. Kifelé menet meghagyta a dadának, hogy ne ébresszék fel, és ha felőle kérdezi, mondja meg neki, hogy ne aggódjon, hamarosan látni fogja.

Kifelé menet Etel állította meg, idegesen tördelve a kezeit:

- Mi történt, súlyosbodott az állapota, Talán elkapott valamit?

- Nem asszonyom, szósincs semmi ilyenről. Csak megijedt. Olyan dolgot látott. Tudja a természetben nem csak szerelem van, de vannak ijesztő, sőt félelmetes dolgok is!

- Igen, igen, hogyne tudom én azt. Remélem nem valami őzikét látott , hogy széttépi a róka, mert az igen borzalmas lenne..bele sem merek gondolni...

Többet nem kérdezett, nem akarta tudni az igazat. Már régóta nem akart tudomást szerezni a külvilágról.

Másnap reggel mielőtt kikelt volna Vitu az ágyból, hosszasan bámulta a bíborszín függönyön beszűrődő fénycsóvát. Most először gondolta, hogy a bíborszín túl sötét. Túlságosan szomorú, baljós sejtelmű. De eszébe jutott Koshan, és tudta, hogy valami szépre kéne most koncentrálnia, hogy ne növekedjen az a fura bogár benne, amit az emberek úgy hívnak szomorúság. Pedig az a kicsi lélekbogár tegnap beleköltözött. A szöcske tette bele, vagy nem is a szöcske, hanem ő maga, a képessége, hogy másokat is lát, nem csak, amik ott vannak. –Már megint csak erre gondolok, a fényt kell nézem! Mert bejön a szobámban, bent van, és igenis megvilágítja azt, neki köszönhetem, hogy látom a dolgok körvonalait...de akkor is, valami nem stimmel, egyszerűen rosszul érzem magam! Szédülök, és mint egy ringlispíl kavarog ..talán ha még aludnék, akkor elmúlna...-de nem jött álom a szemére, csak a képek akartak újra és újra előtolakodni, amiket tegnap látott. A film, ami mindent felborít.

Küzdött, küzdött magában, mert nem akart olyan lenni, mint az anyja, aki mindig szomorú. De egyedül nem megy, nem tudja hogyan kell ezt a bogarat kiszedni magából. Hívatta Kathyt:

- Kathy, beteg vagyok. Hányok és émelygek, nem tudok kikelni az ágyból. Mikor felkelek pörög velem a szoba, a szőnyeg őrült búgócsigává változik, és iszonyat hangos kerekek kattognak a szobák sarkaiból! – ekkor már üvöltve sírt. A dada teljesen megijedt. Próbálta nyugtatni, de miután látta, hogy hasztalan gyorsan futott anyához, hogy engedélyezze már a doktor úr azonnal házhoz hívatását.

Honoré magával hozta gyógynövényes főzeteit. Már előkészítette őket öreg barátja, Koshan tanácsára. Tegnap este meglátogatta, és egészen részletesen elmondta, hogy milyen betegségek léphetnek fel mostanában Vitu fejében, lelkében, és melyikre milyen növény adhat kis csillapítást. Azt is szigorúan meghagyta neki, hogy semmiképpen nem kaphat szintetikus orvosságot, és hogy mindegyik gyógynövény tablettát helyezze át egy bolti orvosságos dobozba, mert a szülők, úgyis ki fogják erőszakolni azok használatát. A szintetikus szerek képességekre való negatív hatása köztudott volt Syrandában, általános volt, hogy gyógynövényekkel, holisztikus gyógymódokkal ápolták a megbetegedett gyerekeket, felnőtteket. Az orvosságok szélesebb körben való elterjedése az utóbbi évek szüleménye volt. Ahogy a kormány elkezdte a másságot negatív színben feltüntetni, így a gyógyszerek tulajdonképpeni jelképévé váltak a társadalomnak, hogy ők normálisok, nyugodtan szedhetik. Amitől aztán egyfajta gyógyszer kultúra született meg. A valóságban a gyógyszergyárak lettek az anyagi fedezetei a fegyvergyáraknak.

Vitut nagyon rossz színben találta. Odadta az orvosságokat, kicsit beszélgetett vele, de nem tudta megnyugtatni. Beszélt az apjával is, javasolta a lány vidékre való költöztetését is, de az hallani sem akart volna. Kérte, hogy hadd jöjjön nardu barátja gyakrabban, mert varázslatai sokkal gyorsabb javulást hoznának, de csak falakkal találta magát szemben. Egyre csak azt hajtogatta az apja, hogy majd a nyugtató szerek megteszik hatásukat. Legalább abba beleegyezett, hogy ő eljöjjön minden nap a lányhoz.

Vitu egyre soványabb, arca egyre beesettebb lett. Csontjai kilátszottak halvány bőre alatt. Kedélyhullámai elmúltak, már csak a sötétség maradt.

- Elnyelt engem. Mindennek megszűnt értelme lenni. A világ tele van gonoszsággal, amit én nem láthatok, mert be vagyok ide zárva, de minden kétséget kizárólag érzem. Honore bácsi, mondd meg az igazat! Mi van a falakon kívül? Nyomor, éhínség? Lángokban áll a világ? Az emberek soványak, ugye? Soványabbak, mint én, mert nincs mit enniük. Mindig mikor a dadus behoz egy tál ételt, és én hozzá nyúlnék, hirtelen látom a sok éhező arcát. Gyerekek, felnőttek, öregek, betegek és egészségesek, a nyomor nem válogat. Csontjaik szinte átbökik a pólójukat. Szemük mély, sötét üregben fekszik, és mögöttük ragyog a halál csillaga. De olyan, mintha nem adnák fel, mintha még reménykednének benne, hogy egyszer csak találhatnak egy finom falatot, ami számukra már egyenlő a bármivel, ami ehető. Ízletes rovar vagy döglött patkány, már az is megtenné. Aztán ránézek az előttem heverő arany tálcára. Érti, arany tálcára! Lefogadom, hogy az árából egy tucat család jól lakhatna, majd az ételre, és undorodom, undorodom magamtól, hogy a kényelmes életben ülök, mint egy elkényeztetett királylány, míg mások szenvednek.

- Vitu, nincs éhínség, az emberek nem szenvednek!!!

- De hiszen láttam!

- Amit láttál, az lehet a jövő, a múlt, vagy akár egy másik ország is.

- Lehet! - rekesztette be a beszélgetést a lány, majd lehunyta a szemét, inkább aludt kicsit.

Honore teljes szívéből aggódni kezdett, a tehetetlenség érzése szinte megőrjítette. Egyre csak azon pörgette az agyát, hogy mit is tehetne. Vitu apja meddő talaj. Semmit sem érhetne vele. Talán a feleségét sikerül meggyőznie, hogy vigyék el a lányt vidékre, úgy láthatná útközben a külvilágot, kitárulna előtte a tér, még mielőtt az őrület zárja be.

Etel a haját fésülgette a teázó szalonban. Édes fahéj illata csapta meg az orrát. A nőn lenge pongyola volt csupán. Kathy sietve hellyel kínálta, és bocsánat kérően billentett asszonya felé, hogy ma rosszabb napja van.

- Etel! Vitunak segítségre van szüksége. A lányod nagyon rossz állapotban van, és semmit sem reagál a gyógyszeres kezelésre!

- Mire gondol Honore?-nézett zavartan az orvos irányába, majd tovább az ajtó felé, mint aki azt várja, hogy bármelyik pillanatban beléphet valaki. – Jobban lesz, biztosan jobban lesz, csak idő kell neki. Nem először esik ágynak az a gyermek. Valami félelmetest láthatott. Tudja Honore, egyre több gonosz van odakint. Angelus mesélte. A torzszülöttek veszélyes és vad dolgokat művelnek manapság...

Torzszülöttek? -Gondolta magában Honore. - de hiszen a saját lánya is az. Te jó ég, vajon miért mond ilyeneket ez az asszony, és vajon mi készülődik, ha egy magasrangú tiszt ilyenről beszél az otthonában, ahol a saját lánya is egy a különlegesek közül. Hogyan nevezheti a kicsi ártatlan lányát torzszülöttnek? -de most nincs időm eszmei vitát nyitni magammal! -fegyelmezte gondolatait a doktor-majd otthon végig rágok mindent aprólékosan. Most csak egy célom van, hogy segítsek ezen a szerencsétlen teremtésen.

- Etel, kérem értse meg! Mint jól tudja, a lánya különleges, és Önök voltak, akik, hogy is mondjam, nem akartak változtatni ezen a tényen, úgyhogy most azt is látnia kell, hogy mint különleges lénynek, nem várhatjuk el az átlagembereken alkalmazott orvosságok hatásának azonosságát. A lánya depressziós. Az agya máshogy van barázdálódva, mint a birodalmunkban élő többi lényé, így a szintetikus szereknek számára semmilyen kecsegtető hatása nincsen. Sőt...Meg kell értenie, hogy a lányának szüksége van magára! Szüksége van az anyjára! Kérem!!!

A nő most már távol járt. Kinézett az ablakon, messze, messze látott, a nagy falakon túlra, másik világokba, ahol az ideje nagy részét töltötte már hosszú évek óta. Kathy jelent meg az ajtóban, hogy kikísérje a doktort. Mikor a folyosóra értek, a dada megragadta a karját, erősen szorítva, hogy az már fájt, összeszűkített szemével ennyit mondott:

- Honore, maga tudja mi kell, jobban, mint bárki! Én nem ismerem az igazságot, néha már azt sem tudom, hogy létezik-e külső világ, de csontjaimban érzem, hogy ez így nem helyes, és hogy csak az igazság segíthet. Az igazság szabaddá tehet! Segítsen Vitun!-mondta szinte fenyegetően, majd iparkodva hozzátette, hogy kérem. És a következő pillanatban már kint is volt az utcán. A gondolatai örvénylettek, sebesen áramlott, mint a felbőszült folyó, mely magával ránt mindent, mi útját állja.

Falak omlottak le, a kövek mozogtak, dübörögve kattogtak agyának sínpályáin. Nem!-kiáltotta hangosan, magára vonva pár megdöbbent tekintetet. Nem lehet igaz, mondta magának. De már nem áltathatta tovább magát. Régóta sejtette, gyanította, csak nem akarta elhinni. Most azonban szíve vészcsengője élesen csilingelt. Itt van. Eljött az idő. Koshan? Látnom kell a barátomat!

A bölcs nardut sehol sem találta, és senki sem tudott semmit hollétéről. Annyira már ismerte, hogy tudja, ezt biztos nagyon jó indokkal alakította így. Ez is csak azt igazolja, hogy valami nincsen rendben. Az a valami készülődik. -gondolta. -Még, hogy torzszülöttek, és az állandó gyógyszermánia. Már az őrületbe kergetik a betegei, mert mindegyik még több és még erősebb pirulákat irattat vele. Hiába próbálja elmagyarázni nekik, hogy az esetek többségében a szervezet öngyógyuló, vagy, hogy a polcán levő gyógynövény készítmények ugyanolyan hatásosak, mint a gyógyszerek, sőt, rengeteg szintetikus szernek ők az alapanyagai, csak még meg vannak azok bolondítva mindenféle mesterséges adalékkal, mely az élő szervezet számára életidegen, gyakorlatilag lassú, alacsony dózisú méreg. Persze nyilván vannak esetek, mikor a gyógyszeres kezelés szükségszerű, nem elkerülhető, de ő most nem is ezekre gondol. Az új hullám, a szintetikus bogyó evő nemzet, melynek az oka, hogy hirdessék, ők nem „torzszülöttek/átkozottak”.

Honore hazaért és rágyújtott egy öreg aromájú pipára. A pipázás megnyugtatta. Minden apró részletével elbűvölte, az aprólékos folyamat, a részletek tökéletes összerakása, hogy a pipázás tökéletes élvezetében cseppnyi zavar se lehessen. Mikor megszívja az érdes, komor tömetet, ügyelve arra, hogy a parázs egyenletesen izzon, a füst harmonikusan gomolyogjon, messzi világok, álmok elmosódott formáit vetítse dolgozószobájának félhomályos vásznára.

- Valamit tennem kell! Ez így nem helyes! Az a kislány nem torzszülött!!!Még csak nem is beteg! Nem hagyhatom, hogy megőrüljön, hogy különleges képessége, és a hazugságháló, mely beborítja, megőrjítse. De mit tehetek? Hol vagy öreg barátom, miért tűntél el, most, mikor leginkább a szükségem lenne rád?! Tanácstalan vagyok. És persze arról sem szabad megfeledkeznem, hogy ott van Angelus. Bármit teszek, azt egészen biztosan megtudja és megtorolja. Hah-vigyorgott fel keserv-édesen- nehéz lesz megtorolni, ha nincs senki, akit elvehetne. Nővére fia a varázsiskolában van, és az egész család vidéken, közel az iskolához, messze van, és különben sem beszélt soha senkinek testvéréről, papíron, meg nem is rokonok, hiszen mindketten árvaházban nőttek fel, ott kötöttek vérszerződést, megalkotva saját családjukat, melyre mindennél jobban vágytak, hogy tartozzanak valakihez, és onnantól kezdve tartoztak is, egymáshoz. Segítettek egymásnak, megvédték egymást, kiálltak a másikért, ha kellett. Nővére is különleges volt, de nála nem volt választás, a rendszerben felnőve a legtöbb esetben észre sem vették, ha valakinek képessége volt. A gyerekek igen korán megtanulták titkolni, mert aki lebukott, annak az élete sokkal rosszabb lett. Anita beszélte az állatok nyelvét. Csodálatos volt hallgatni, ahogy lefordítja az árvaház udvarában játszadozó mókusok buta párbeszédjét, ahogy órás monológot tartott az egyik prémpofa a mogyoróról. A madarak szerelmes dalai, melyeket aztán csilingelő hangon énekelt, oly vidáman és teli szívvel, hogy ember és állat nem tudott ellenállni neki, egyszerűen csak megállt abban, amit éppen csinált, és hallgatta.

Honoré így nőtt fel, imádta a lánytestvérét, és azt gondolta, hogy egy képességet birtokolni a legszebb dolog a világon. Sok állaton segítettek. Anita fordított, és ő gyógyított. Tüskét, letört, beteg fogat szedett ki az élővilág szőrös és tollas képviselőiből...mint egy hívás, érezte, tudta, hogy ő csakis gyógyító lehet, nem létezhet a világ máshogy, csak úgy, hogy ő, Honoré Batislayk gyógyító lesz, és segít mindenkinek, a világon mindenkinek.

Feleségem, gyerekeim nincsenek, nincs senki, akivel zsarolhat. - Szerette az élőlényeket, szerette mindet, és nem akart kiválasztani egyet, akire aztán túl sok energiát fordítana, és ezzel elvenné az esélyt másoktól. Az eszével ő is tudta, hogy ez baromság, de mit tehet, ha egyszer a szíve ezt súgja?

Tényleg ezen gondolkozom? Tényleg azon kattognak a kerekeim, hogy a félelem miképp növekedhet a lelkemen? NEEEMMM!!!NEM ENGEDEM!!!TAKARODJ FÉLELEM! Rajtam nem uralkodhatsz! Nem vagyok szolgája senkinek, pláne nem neked, te vörös szemű szörnyeteg! Távozz! Tűnj el gyorsan, házam nem vendégel meg téged!

Megkönnyebbült. A szoba könnyebb lett. Tudta mit kell tennie. Megvárta, míg telihold éjszakája legyen, majd elment a város szélén levő szennyvíz csatornához. A bűz lassan haladt a mederben. Ráérősen, mint aki tudja, hogy úgyis célba ér, mert nem állítja meg senki.

Éjjel 11 óra 27 perc. Már csak 3 perc, és Koshan lánya feltűnik a Holdhíd végénél. Cecilia vak varázsló asszony. Ő is több száz éves, azóta foglalkozik minden féle mágiával. Nem válogat, azt mondja, az nem az ő dolga, hanem Istené. Ő csak egy eszköz. Azt teszi, amire pénzt kap. Zsebéhez nyúlt, ellenőrizve, hogy ott lapul-e az öregasszony illetménye. Közben tekintetét körbejártatta. Két élőlény volt még a közelben. Toporgásuk, izgatottságuk elárulta, hogy első alkalommal vannak itt. Hátát egy fának döntve várta, hogy az aprócska, hajlított hátú kék asszony feltűnjön a színen, és a két bolond egymással versenyezve kaptasson oda, mint két gyermek a nyalóka boltban. Megmosolyogtatta a jelenet, nem először látott már ilyet, de ez örök, nem lehet megunni. Lehet gyakrabban kellene jönnie, sokkal vidámabb ember lehetne belőle. Azt mondják a nevetés jó a szorongásra, és ezen a jeleneten még holnap is nevetni fog, az fix.

Alig telt el talán fél óra, mire az idős asszony egyedül maradt. Leült egy nagy sziklára, köpködte a szotyihéjat és várt.

- Üdvözlöm Cecilia!

- Doktor Úr! Rég láttam. Túl sok a felhő, hahh?

- Vihar közeledik, ugye?

- Ugye nem az időjárás miatt jött ma ide hozzám?

Hirtelen azt akarta felelni, hogy ő nem szó szerint értette a vihart, de aztán rájött, hogy az öreg, okos nő, ezt pontosan tudja, csak így tudatta vele, udvariasan, hogy ilyesmiről nem akar társalogni. Off téma. Egy gyors mozdulattal utolsó leheletét is visszaszívta, kusza gondolatának mozaik lélekdarabjait.

- Sajnálom. Varázslatra van szükségem. Védőgömbre. Univerzálisra.

- Konkrétan valaki?

- Az ötök.

- Hm-ráncolta össze a homlokát. Fehér haját arca elé gyűrte, mint egy hófüggöny, úgy takarta kifürkészhetetlen tekintetét. Majd egy mosoly jelent meg az arcán. Hát legyen!

- Mi az ára, a szokásos?

- Háhhh! Ma nagyon viccesek vagyunk! -akkora nevetésbe kezdett, hogy még a varjak is kirepültek a fészkükből. Érdes kacagásával térdeit csapkodta. Aztán mintha egy filmben éles jelenetváltás következett volna, komor, fenyegetően félelmetessé vált aprócska alakja, mintha nem is ő, hanem a lélek állata, pontosabban lélek állatai álltak volna össze egy aprócska anyóka alakzattá.

- Doktor Úr! Maga éppen egy hógolyót indít egy jéghegy tetejéről. A sors lavina zuhatagáért mit gondol nem kérhetek kicsivel többet?

Hát ez az. -gondolta-Hiszen sejtettem. Legbelül, a második tudatomban egészen eddig ez zakatolt, csak nem akartam tudomást venni róla. Rejtegettem, tagadtam. Menekülő útért kiáltottam. Végül is most akár találhatok is egyet. A boszorka akár az életemet is kérheti cserébe, nem tudhatom. Ha ki akarok lépni, akkor ez itt most a tökéletes pont. Mozdulatlan, mint egy szobor, biztosra veszem, hogy kristálytisztán tudja min vacillálok. Legalább nem próbál befolyásolni. Tiszteletre méltó. Nem szállok ki. Nem itt és most. Mióta ismerem Vitut, szeretem és félek tőle. Jobban volt apja, mint a vér szerinti. Barátja, támasza, ugyanakkor tartottam tőle, mert éreztem lelkem legmélyében, hogy magában hordozza végzetem. Nem menekülök. Mindennek megvan az ideje, és most választanom kell, és én az igazságot választom, bármi is legyen majd az ára.

- Nos tehát, 28 nap múlva találkozunk!

- És mit hozzak ellenérték gyanánt?

- Majd megbeszéljük akkor.

Kész, tuti a véráldozatomat akarja. – gondolkozott hazafelé menet. -Nekem lőttek. Vége. Nem is lehet ennél rosszabb. Vagy mégis? Mi van, ha nem is az én vérem kell? Mi van, ha valami sötét mágiához meg kell majd ölnöm egy ártatlan lelket? Hallott már nem egy vér mágiáról, élőlényekről, akik hirtelen hatalomra, vagyonra, vagy valami kiemelkedőre tettek szert, ugyanakkor érdekes módon, ezen lényeknél az előző évben mindig valami közeli hozzátartozó, vagy szeretett személy rejtélyes eltűnéséről/meggyilkolásáról lehetett hallani. Mindenki tudta, hogy ezek az élőlények eladták a lelküket az ördögnek.

Mi van, ha Vitu életének az ára az én lelkem? Képes vagyok megfizetni? Hajlandó vagyok az örök kárhozat poklában megégni egy másik lélekért? Önzetlen tudok lenni? Azt mondják, az ember születésétől kezdve önző. A génjeinkben van. Apró babaként sikítunk, sírunk, ha ennünk, pisilnünk kell, vagy csak azt akarjuk, hogy anyánk az ölébe vegyen. (Már akinek van). Nem érdekel minket, hogy lármánkkal kit verünk fel, kinek milyen érzései, véleménye, mondanivalója van. Aztán kisgyermekként is csak azt hangoztatjuk, akarom! ÉN!!!! A szüleink, az élet tanít meg az önzetlenségre. Egy jó szülő megmutatja, hogy a körülöttünk lévő világ, a bolygó, olyan, mint egy hatalmas test, melyen az ember egy apró sejt. Egy a billióból, de értéke pont olyan nagy, mint az egészé. Ha egy sejt az emberi szervezetben megbetegszik, az információ átkerül a többi sejtre is, és akár az egész ember megbetegedhet. Ezért fontos, hogy a gyermek lássa, hatása az egész világra kiterjed. Felelőssége globális. Egészséges, szeretettel teli gondolatokkal árasztja el a szülő, hogy ez a kis sejt boldogságot vigyen az életbe. Sajnos az elmélet és a gyakorlat nem ugyanazon tőből ered. Manapság már az is jó szülőnek mondható, aki egy-két alapértéket átad legalább a gyermekének. A nagy mű felől nézve. A hatalom szempontjából az a jó szülő, aki pontosan azokat a hatalomgépezet sablon szövegeit nyomatja a gyereke agyába, amiket mindenhonnan hall.

Neki nem volt szülője, aki megtanítsa a jóra, és kissé keserédesen megvallva, legalább a rosszra sem. Azok a téveszmék, melyeknek forrásául valami szeretetképet vizionálunk magunknak még mélyebben rögzülnek, mint a személytelen gép hangjai. A rendszerben felnőve, hamar belenevelték, hogy itt csak egy valakinek van joga akarni, és az az árvaház igazgató asszonya. Nem lehettek önzőek, mert nem volt semmijük, amit más elvehetett volna. Az egyetlen kincsük a falakon belül kialakított kis mozaik családok, melyek viszont olyan erősek voltak, hogy Ágnes asszony sem tudta szétverni, őket, és egy idő után már nem is akarta. Inkább úgy tekintett rájuk, mint összenőtt lelkekre, melyeket együtt lehet gyötörni. Egyetlen erőfeszítéssel kettő, esetenként három lelket is lehet bántani. És bár a gyerekek igen gonoszok is tudtak lenni egymással, de az íratlan szabály volt, hogy egy szövetséget szétverni ősbűn.

Gyakori vendég lett Vituéknál. Igyekezett minden nap, ha csak kis időre is, de beugrani hozzájuk. Etel közönyösen nyugtázta túlbuzgóságát. Angelus a falakon kívül tartózkodott. Kathy egyre szemrehányóbban nézett rá. Mintha szúrós tekintete azt üzente volna, hogy telnek a napok, a kislány egyre rosszabbul van, és maga mégsem csinál semmit! Valójában próbált ő mindent. Csodanövényeket, irányított meditációt, kérdezte a három könyvről, melyről Omre mesélt neki. De Vitu nem volt ott. Kizoomolt valahová máshova. Ijesztő messziségben volt. Attól tartott, hogy mi van, ha olyan messzire repül, ahová az ezüstfonala már nem ér el, és ő ezt majd nem érti, és a repülés vágya erősebb lesz annál a fonalnál?

Néha megjelent a lány a testében. Ilyenkor hisztérikusan sírt, és csak azt hajtogatta, hogy a pokol van az utcákon, és mindenki a palotában fog égni, mert miatta nem menekülhetnek, sorsuk összezárja őket, és ezzel ő halált hoz mindenkire. Enni alig evett. Űrhajós tápokat nyomattak a szervezetébe. És a napok csak teltek. 1,2, 3...25,26,27 és 28. A 28.nap volt a legnehezebb. A gyermek szenvedése ezerszeres teherként nehezedett vállára. Dönteni kellett. Felkészült. Elhatározása végleges, még ha egész nap remeg is tőle a térde. Alig tud fókuszálni, minden erejét összeszedve próbál a jelenben maradni. Apró dolgokra koncentrálj Honore! Összekeverni egy nyugtató szirupot, felhelyezni pár gyógynövényt a páciens torkára, megebédelni, legyűrni legalább pár falatot...és így tovább.

A világ leghosszabb nappala után végre eljött az este. Elővette legszebb öltönyét, kifényesítette ünneplő cipőjét, leakasztotta a vitrin fölül porcelán sétapálcáját, melyet még sok-sok évvel ezelőtt Koshantól kapott, és úgy őrzött mint egy kincset. Elégedetten nézett végig a tükörben, sőt egy kis mosolyt is megengedett magának: Nos, legalább stílusosan vonulok a kárhozatba! A falevelek, milyen szépek az évnek ebben a szakaszában. Vajon mit gondolna egy külföldi a minket körülvevő élőlényekről? -Syranda mágikus köre elrejtette bárki idegen elől az országot, létezéséről soha nem tudott senki. -Koshan mesélte, hogy birodalmunk határán túl milyenek a növények. Mennyire érdekes lenne egyszer megnézni őket! -próbálta elterelni a gondolatait, hogy még véletlenül se kanyarodjanak vissza az elhatározásához, nehogy most, a finishben meginogjon. - Jövőmről ábrándozni? Ugyan mi értelme? Lehet nem is lesz! De buta vagy Honore, hiszen megígérted magadnak, hogy ilyenről nem filozofálsz most, koncentrálj a virágokra!!!-azzal elkezdte felsorolni magában az összes általa ismert virág nevét, jellemzőit, hasznosítási lehetőségeit. Az elméjét olyannyira sikerült ezzel a technikával elcsitítania, hogy észre sem vette, de már ott is volt a Holdhídnál.

- Ma különleges éjszaka van-mondta az öregasszony- Látod azt ott fönt, a lilán világító csillagot? Esirus a neve. Eddig egyszer láttam, pedig hidd el, még ha annak is tűnök, nem vagyok ám mai csibe! -érces kacagásban kezdett saját poénján, és ami a legérdekesebb volt, hogy ettől szebbnek tűnt. Nem szépnek, de valahogy mégis volt benne valami. - Őseim legendája szerint, ha Esirus rád ragyog, lassan mozogni kezd a föld, repedezni a talaj, és megfordul a világ! Te is erre készülsz, megfordítani, hehhh!

- Nem ez a szándékom! Az indíttatásom ennél sokkal egyszerűbb, emberibb. Viszont igen, a zsigereimben érzem, hogy amit teszek az több annál, amit felfoghatok.

- Nos doktor barátom, azt hiszem elég időt töltött már az édesapámmal, hogy lássa, a mágia egy energiaáramlás. Az összenergia nem változik, de az irányán, egyes alrészeinek sebességén, formáján változtathatunk. Így aztán mikor Ön majd elszórja a varázsigét, az országunkat körbefonó energia összértéke nem változik, de Önnél több lesz, jóval, de jóval több. Hogy ez megvalósulhasson, mástól kell elvennem. Nos, ha jól értettem szavait, ezzel még nem elégedne meg ugyebár. Ön a hatalmas ötöket is le óhajtja kapcsolni. A mindent halló, mindent látó, és az energiát uraló ultimate superpower-t akarja kicsit kikapcsolni, gondolva, ha az áramot is meg tudja szűntetni egy kapcsolóval a lakásában, akkor ezt is valamiképpen meg lehet oldani. Nem mondom, hogy nem tölti el büszkeséggel lelkem, hogy rám gondolt e nehéz, mindenki másnak kivitelezhetetlen munka kapcsán, de átgondolta ezt? Nemcsak arra a pár percre kell fátylat borítanom, hanem ennek és az előző beszélgetésünk emlékére is, ami pedig múltban túrkáló varázslat...és a maga gondolatairól ne is beszéljek, pár hét agyi munkája...érti már doktor úr, nem olyan egyszerű ez itt...tényleg megéri ez? Mit vár mi fog történni, ha a gyermek megtudja nem is beteg? Majd megváltozik a világ?

- Nem! Nem gondolom. Nem hinném. Illetve, de, igen, hát ez az, pont ez az, amire számítok. Így kimondva most már minden világos.

- És mondja, azt felfogta, hogy magában az egészből csak egy űr marad? Egy tátongó űr, ami akár meg is őrjítheti? Ismerős az az érzés, mintha elfelejtett volna valamit, és egyszerűen nem akar az eszébe jutni, hogy mi volt az? Na, ez olyan lesz, azzal a kivétellel, hogy míg ez az érzésünk a hétköznap hamar elmúlik, most nem fog. Soha. Hihi, amúgy a hétköznapi is mágia, de az csak röpke gondolatmágia, észre sem veszik a bolondok és folyton csinálják...

- Köszönöm átgondoltam. Most beszéljünk a fizetségről.

- Ön tartozni fog nekem, és majd mikor kérem, megadja. Sorsunk még összefonódik egyszer.

- Miért adnám meg, ha nem is emlékszem majd erre, nem inkább most kellene elkérnie?

- Most, majd...igeidők. Maguk emberek úgy imádják használni őket...mint valami ragály, mely más országokból szivárgott ide. Múlt, jelen, befejezett jelen, befejezett múlt, jövő...mikor értik meg, hogy nincs olyan, hogy befejezett? Hahaha haha!!!Bolond emberek, bolond emberek. Nos, a lényeg! -váltott át hirtelen kacagásából komoly, szinte már üzletasszonyos hangnemre- A történet egyszerű. Doboz. Dobozban por, körbefújja szobán, lányra, magára. Az ajtót előtte mindenképpen bezárni. Közbeavatkozás katasztrofális lehet. Nem hibázhat, a sors pókhálója elszakadna és a világ kifordulna négy sarkából. A feladat egyszerű, úgyhogy menni fog. Mikor a por leszáll, varázs vége. Mondat befejez.

- Köszönöm! El sem tudom mondani, hogy mennyire értékelem, hogy ezt megteszi nekem, még akkor is, ha lehet ezért lelkem követeli egyszer. Amit tett, mintha csak az apja lenne!

- Háhhh! -rántott egyet a vállán az öregasszony, és már el is tűnt a ködben.

Este a doktor befeküdt az ágyába, és azt gondolta, ez az, holnap lesz a nagy nap, és talán ez az utolsó éjszakája, mikor még mindent lát, hogy mit miért akar megtenni, és mi a helyes, és mi vezet a holnaphoz, vagy ahogy az öreg banya mondaná, a jövő időhöz, amire biztos lenne egy hosszú magyarázata, hogy miért nincs. A divergens szó azt jelenti, hogy széttartó, "szabálytalan", nem szokványos, eredeti gondolkodásmódot jelöl. Vajon akkor most ő divergens? Mert nem hajlandó az egészséges betegeknek gyógyszert felírni, és ő maga sem fogyaszt pirulákat, csak, hogy hangsúlyozza ő nem különleges képességű. Vagy ahogy a köznyelv egyre gyakrabban mondja (még a szó kimondásától is borsódzik a háta), torzszülött, átkozott. Ennyire vakok voltunk, vagy ennyire nem akartunk látni? Vagy csupán ennyire profi a kormány, hogy szép lassan beoltott mindenkit az évek alatt, és a betegség besompolygott, halkan és alattomosan a bőrünk alá? Ez a betegség nem más, mint a gyűlölet. Annyi féle nép élt békésen egymás mellett, hogyan lehet, hogy ennyi különböző élőlényt, akiket eddig a barátság, a család fogott össze, most a közös ellenségkép tart egybe.

Syranda történelmének általában a virágzó, gyümölcsöző korát tanítják előszeretettel az iskolákban, de érintőlegesen azért mindenhol elmondják, hogy volt száz év, a sötét korszak. Sötét, mert beszippantotta a fényt, és mindenkit vakon tartott. Ahhoz, hogy ne ismétlődjön meg, semmi mást nem kell tenniük, mint minden nemzedéknek odafigyelni a hét jelre, és akkor nem lehet baj. A hét jel a fővárosi Történelem Ház fő termének közepén található. Gyönyörű márvány kőtömb, drágakő betűkkel kirakva. Mindenki tudja a hét jelet, szóról szóra, betűről betűre: