A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Alan Moore: Illuminations

Bloomsbury Publishing, 2022

Fordította: Tamás Gábor és Roboz Gábor

Copyright © Alan Moore, 2022

Hungarian translation © Tamás Gábor, Roboz Gábor, 2023

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2023

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Varga Virág

ISBN 978-963-566-643-0

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

Gyíkparadoxon

Legenda sem

A fél tizenegyes ügyfél

Emberismeret

Valószínűtlenül bonyolult, nagy energiájú állapot

Megvilágosodások

Amit Thundermanről tudhatunk

Amerikai fény – laudáció

Legvégül, csak hogy vége legyen a hallgatásnak

Köszönetnyilvánítás

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

GYÍKPARADOXON

A lány fél arca porcelánból volt.

Ahogy az erkélyén ült, és szórakozottan rágcsálta a sápadt kék virágokat, amelyeket az ablakában lévő virágládából húzkodott ki, Som-Som végignézett az Órák Nélküli Ház udvarán. A dísztelen, kör alakú kert úgy terült el alatta, akár egy árnyékos, pangó vizű kút. A fekete járdalapok, amelyeket a rajtuk áthaladó megannyi láb egykedvűen csillogóra csiszolt, a magasból nézve inkább tűntek zavartalan víztükörnek, mint kövezetnek. A repedések és hasadékok, amelyek elronthatták volna a hatást, csak ott látszottak, ahol mohaerezet kanyargott velük a máskülönben jellegtelen, szurokfekete felületen. A magasból nézve lehetett volna mindez akár a vízfelszínen megtelepedett alga csipkés rácsozata is, amely egyetlen csobbanástól, fodrozódástól azonnal szertefoszlik…

Amikor Som-Som még csak ötéves volt, anyja meglátta azt a szívfájdító szépséget, amelyet a kisgyerekarc előrevetített, és átvonszolta az egészből mit sem értő lányt az éjszakai Liavek jajgatástól hangos útvesztőjén, mígnem elértek a kerek, fekete udvaros, pasztellszínű házhoz. Som-Som az anyja ráncigálásának engedve nagy nehezen átkelt az éjfekete járdalapokon, miközben léptei hangját halkan visszaverték az udvar háromnegyedét bekerítő magas, ívelt falak. Az Órák Nélküli Ház homorú homlokzata tette teljessé a kört, széles ívébe hét, különböző színű ajtót építettek. Az anyja a középsőn, a fehéren kopogott be.

Halk, óvatos léptek hallatszottak, majd reteszelés pillanatnyi zöreje, amikor a túloldalról kinyitották. Az ajtó hangtalanul oldalra csusszant. Egy tizenöt éves lány bámult rájuk a sötétben, ruhája épp olyan fehéren világított, mint az épület mögötte felsejlő szobái, tekintete távolinak érződött, kérdéseknek nyoma sem volt benne.

Öltözékét láthatóan rá szabták, hófehér volt, hajtásaiba és gyűrődéseibe halványkék árnyékok gyűltek. Tetőtől talpig beborította, leszámítva azokat a nyílásokat, amelyeket azért vágtak a ruhába, hogy felfedjék jobb mellét, bal kezét és kifürkészhetetlen, maszkszerű arcát.

Ahogy Som-Som felnézett a karcsú lányra, akit jegesen világító fény foglalt keretbe, elsőre azt hitte, kilátszó bőre festéktől vagy púdertől piroslik. Közelebbről is szemügyre véve azonban ámulva és iszonyodva jött rá, hogy teljes bőrfelületét apró, de olvasható szavak borítják, amelyeket élénk karmazsinvörössel tetováltak arra a sima, fehér vászonra. Mívesen megfogalmazott, sokatmondó, de többféleképpen is értelmezhető mondatok indáztak elő a lány gesztenyebarna mellbimbóudvarából. Bal szemgödre ívét kifinomult, titokzatos szenvedélyről árulkodó versszakok követték, hogy aztán a járomcsontja alatti árnyékban tökéletes metaforában oldódjanak fel. Ujjai költészettől csöpögtek.

A lány először Som-Somra nézett, aztán az anyjára, bármiféle ítélkezés nélkül. Ezután, mintha valamiféle megállapodás született volna, sarkon fordult, és apró, precíz léptekkel visszasétált a sarkvidéki fényt árasztó Órák Nélküli Házba. Som-Som és az anyja nyomban bezárták maguk mögött a fehér ajtót, és követték.

A lány – akit, mint azt Som-Som később megtudta, Könyvnek hívtak – hátborzongatóan illatozó folyosókon vezette át őket egy egyszerre monumentális és vakító helyiségbe. A különböző lencsékről és csiszolt üvegekről visszatükröződő fehér fény mintha valamiféle kísérteties pókhálóként függött volna a levegőben, meglágyítva a szobában lévő formákat és alakokat. A ködös foszforeszkálás kellős közepén egy magas nő pihent kiterített jegesmedvebundákon, a lábánál szanaszét heverő díszpárnákat nagy gonddal kidolgozott fagyminták ékesítették. Környezetének pislákoló homálya jótékonyan elmosta ráncait, amitől kortalannak hatott, amikor azonban megszólalt, a hangjából hosszú évek tapasztalata csengett ki. Ouishnak hívták, ő volt egy személyben az Órák Nélküli Ház úrnője és tulajdonosa.

A két nő között lezajló beszélgetés halk volt és homályos értelmű, Som-Som csak keveset fogott fel belőle. Ouish úrnő egyszer csak felkelt fehér szőrmeágyából, és odabicegett a kislányhoz, hogy szemügyre vegye. Gyengéden hüvelyk- és mutatóujja közé fogta az arcát, és ide-oda forgatta a fejét, hogy megvizsgálja a profilját. Érintése akár a krepp-papíré, de meglepően meleg abban a földöntúli hideget árasztó helyiségben. Som-Som láthatóan megelégedésére szolgált, mert megfordult, egyszer biccentett a Könyv nevű lánynak, aztán visszahúzódott bundái ölelésébe.

A teletetovált szolga távozott, és néhány pillanattal később egy kifehérített bőrből készült, kicsiny erszénnyel tért vissza, amely halkan csilingelt léptei ritmusára. Átadta Som-Som anyjának, aki rémültnek és tanácstalannak látszott. Az erszény súlya azonban mintha meggyőzte volna, és amikor Könyv gyengéden karon fogta, és kikísérte a fehér helyiségből, nem állt ellen, nem emelt szót.

Hosszú percek teltek el, mire Som-Som rádöbbent, hogy most látta életében utoljára az anyját.

Ott volt Khafi, a tizenkilenc éves gumiember, aki a hasán fekve képes volt annyira hátrahajlítani a testét, hogy a feneke kényelmesen megpihent a feje búbján, miközben vidáman mosolygó arca két bokája közé került. Aztán ott volt Delice, a középkorú nő, aki tizennégy tű segítségével felfoghatatlan mértékű gyönyört és fájdalmat váltott ki az emberekből, mindezt úgy, hogy egyetlen halvány nyomot sem hagyott a bőrön. Mopetel képes volt leállítani a szívverését és légzését, több mint két óráig is kibírta ebben a szinte hullaszerű állapotban. Jazu, akinek finom szálú, fekete szőr borította az egész testét, négykézláb közlekedett, és csak morgással kommunikált. És ott volt még Rushushi, Hata, meg a soha nem pislogó Loba Pak…

Az efféle egzotikus teremtmények menazsériájával együtt élve – ahol az állandó kitettség még az egyedülállót is közhellyé silányította – Som-Som bizonyos mértékű objektivitással büszkélkedhetett. Napjai nagy részében bármiféle ítélkezés vagy elfogultság nélkül figyelte az őt körülvevő, hús-vér kuriózumokat, és néha eltűnődött, vajon melyikükre kell majd hasonlítania. Miután azonban elég ideig hegyezte a fülét, türelmesen dekódolva Ouish úrnő és legközelebbi beosztottjai hallgatásokból és jobban megnyomott szótagokból felépülő másodnyelvét, arra a következtetésre jutott, hogy őt különlegesnek szánják – különlegesnek még az Órák Nélküli Ház különlegességeinek tárházában is. Talán annak a művészetét tanítják meg neki, hogyan juttasson el férfiakat és nőket a földöntúli gyönyör állapotába a puszta hangrezgéseivel, mint Hata? Vagy az övé lesz Mopetel hullaimitálási tehetsége? Ahogy mosolyogva elfogadta a kandírozott gyümölcsöket és marcipánokat bőkezű feljebbvalóitól, folyton az arckifejezésüket tanulmányozta, és ezen töprengett.

Som-Som kilencedik születésnapján Könyv elkísérte őt Ouish úrnő szemkápráztató szentélyébe. Az asszony kicserepesedett ajkú, a tőle szokatlan melegségtől nyugtalanító mosollyal elbocsátotta Könyvet, aztán megpaskolta maga mellett a hófehér szőrméit, jelezve Som-Somnak, hogy üljön oda. Az Órák Nélküli Ház tulajdonosa, látszólag másvalaki kifejezésével az arcán, megosztotta a lánnyal, milyen különleges pozíciót szánnak neki az intézményben.

Ha úgy kívánja, lehet belőle varázslók szajhája, akit kizárólag ők használhatnak. Ebben az esetben egyedül azok a fortélyos kezek érhetnek hozzá teste meleg idomaihoz, amelyek magát a sorsot formálják. Som-Som meg fogja érteni a világ titkos nyomógombjait és kapcsolóit kezelők elvont vágyait, és örömmel szolgálja majd ezeket a nagy hatalmú embereket.

Som-Som az ezüstszínű szőrmével borított ágy legszélénél térdepelve úgy érezte, mintha a világ megremegve mozdulatlanná dermedt volna, miközben az idős nő szavai a fejében keringtek, és úgy csapódtak egymásnak, mint óriási üvegbolygók.

Varázslók?

Gyakran, amikor elküldték valamilyen bájitalért vagy gyógyfőzetért, hogy rendbe hozzák az Órák Nélküli Ház idősebb lakóit, Som-Som az ügyintézés közben a Varázslók Sorára tévedt. A folyton változó, állandóságot teljességgel nélkülöző utcáról, ahol látómezője peremén mindig érzékelt valami kis mozgást, nem tudott tiszta, következetes emlékképet előhívni. Egyes lakosai azonban felejthetetlenek voltak. A szemük. Az a szörnyű, sokat látott szemük…

Elképzelte, ahogy anyaszült meztelenül áll a tekintet előtt, amely ismeri a véletlen óceánjainak igazi mélységeit, ahol az emberek halak csupán, egy olyan tekintet előtt, amely látja a rejtett hullámmintázatokat az esetlegesség kiismerhetetlen árapályában. Gyomrában ekkor elkezdett indázni valami még a félelemnél vagy a lelkesedésnél is összetettebb érzés. Valahol messze, egy vakítóan ragyogó szobában Ouish úrnő éppen azon feltételek listáját állította össze, amelyeknek teljesülniük kellett ahhoz, hogy Som-Som nekiláthasson újdonsült feladatainak.

Úgy tűnt, azok, akik a szerencse alakulását tartották kézben, maguk gyakran semmit sem bíztak a véletlenre. Mielőtt egy varázsló teljes egészében átadta volna magát a fizikai egyesülésnek egy másik teremtménnyel, elvárta bizonyos óvintézkedések ellentmondást nem tűrő betartását. Ezek közül a legfontosabbak a titoktartással kapcsolatos garanciák voltak. A varázslók eksztázisa bámulatos és rettenetes esemény volt, mely során erejük legszeszélyesebb, egyúttal legkevésbé fékezhető formáját mutatta.

Nem volt példa nélküli különféle jelenségek spontán manifesztálódása a kielégülés pillanatában, de az is előfordult, hogy a beteljesüléssel egy időben elmormogták valamilyen szerencsehozó tárgy nevét. A varázslók világában az ilyen indiszkréció akár halálos következménnyel is járhatott. Az óvatlan csodatévőnek rettenetes árat kellett fizetnie az intimitás terében elhangzott legártatlanabb vallomásért is, ha az kellően könyörtelen ellenség fülébe jutott. Előfordulhatott például, hogy jéghideg kezek ragadják el őket az éj leple alatt, tenyerükben tágra nyílt sárga szemekkel, vagy hogy a nyakukon tátongó seb lilás csecsemőajakká fertőződik, amely aztán addig suttog eszelős trágárságokat a fülükbe, mígnem végleg elhagyja őket az értelem.

A sors ezen felfoghatatlan birodalma veszélyekkel teli hely, így a lánynak, aki a varázslók külön bejáratú szajhája lesz, a Némaság menyasszonyának szerepét is magára kell öltenie.

Ennek érdekében Som-Somot el kell majd vinni a Varázslók Sorának egy bizonyos rezidenciájába, amely arról híres, hogy kizárólag a hét harmadik és ötödik napján lehet fellelni. A lány itt kapni fog egy kis bepácolt, okkersárga férget, amely az ott lakó, nagynevű fiziomanta érintésére felfedi lelke szürkés-rózsaszínes palotáját. Az egyesülés ezen pillanatában megkezdődik majd az Elnémítás.

A két agyféltekét egyetlen kérges rostköteg köti össze, ezen az átjárón keresztül jutnak el a preverbális és az intuícióért felelős jobb agyfélteke sürgősen továbbítandó idegi üzenetei a racionálisabb és aktívabb bal oldalihoz. Som-Som agyában porig fogják rombolni ezt a finomművű hidat: a szálakat egy éles késsel átmetszik, így a gyermek pszichéjének két fele nem kommunikálhat többé egymással.

A lány a műtét utáni felépülését követően kap majd egy évet, hogy hozzászokjon radikálisan megváltozott észleléséhez. Megtanul úgy egyensúlyozni, és kézbe venni tárgyakat, hogy nem könnyíti meg a dolgát a sztereoszkópikus látás és a mélységészlelés. A tehetetlenségtől sokszor fakad majd könnyekre és lesz rajta úrrá a frusztráció: ilyenkor csak áll, reszket és szívsajdító, csak félig végigvitt mozdulatokat tesz, míg a testét továbbra is homlokegyenest ellentétes irányba húzzák különböző késztetései, de végül aztán sikerül megvalósítania legalább bizonyos szintű koordinációt, és visszaszereznie valamicskét gyermeki kecsességéből. Tény, hogy mozgása egy életre lassú és kissé darabos marad majd, ha azonban hozzáértően bánik a testével, miért is ne lehetne az így elért álomszerű hatás egyúttal csábító is. Amikor letelik az alkalmazkodásra kapott éve, mintát vesznek az arcáról, hogy elkészíthessék számára a Hasított Maszkot.

A Hasított Maszk nem úgy néz ki, mintha összetört volna, készítői pontos mozdulattal szelik ketté. Porcelánból készül, a teljes fejet fedi, és precíz vágást ejtenek rajta egy kis méretű ezüstvésővel: a nyakszirtnél indulnak, átmetszik a hideg, szőrtelen koponyát, majd végighaladnak az orrnyergen, hogy egyszer és mindenkorra kettéválasszák a kifejezéstelen ajkakat. A maszk bal felét fogják, finom porrá őrlik, és azon nyomban szétszórják.

Mielőtt felhelyezik rá a Hasított Maszkot, Som-Som fejét teljesen leborotválják, aztán bekenik a koponyáját egy bogyó orrfacsaró szagú, mályvaszínű levével, amely arról ismeretes, hogy elpusztítja a hajtüszőket, így a lány haja nem nőhet ki újra. Ez legalább részben garantálja a komfortérzetét az elkövetkező tizenöt évre, amelynek során kizárólag akkor veheti le a maszkot, ha koponyaformája lassú átalakulása kényelmetlenné teszi a viselését. Ha erre kerülne sor, újraöntik majd a maszkot.

A lány arcának jobb felét fedő Hasított Maszk hibátlan topográfiáját semmilyen, a hallást vagy látást szolgáló nyílás nem csúfítja el. A porcelánszem átlátszatlan, fehér és világtalan. A porcelánfül siket. A porcelánburok alá rejtett organikus párjaik ugyancsak csökevényesek. Som-Som semmit sem lát majd a jobb szemével, és nem fog hallani a jobb fülére. Kizárólag az arca fedetlen felén működhet akadálytalanul az észlelése.

A teste bal felének apparátusával szerzett érzéki tapasztalatok, a természet valamiféle paradox tükörjátékának köszönhetően, a jobb agyféltekéjébe közvetítődnek. A két agyféltekét összekötő idegi átjáró elmetszéséből adódóan pedig az információk ott is maradnak. Soha nem jutnak el az agyi aktivitás azon központjaiba, amelyek a beszédért és a nonverbális kommunikációért felelnek, örökre megrekednek a sebészi úton létrehozott szakadékon túl, a bal agyféltekében. Bármit is lát majd a lány szeme, a szája képtelen lesz beszámolni róla. Elcsíphet a füle akármilyen beszélgetést, a nyelve soha az életben nem lesz képes elismételni, hiszen nem tudja, milyen szavakat kellene megformálnia.

A lányt megvakítják, de nem teljesen. Hallása megmarad valamilyen formában, és még beszélni is képes lesz. De Elnémítják.

Fehér szobájának megnyerő opálragyogásában Ouish úrnő a megdöbbent kilencévesre váró megtiszteltetések sorának végére ért. Megrázta az apró porceláncsengőt, hogy visszahívja Könyvet a helyiségbe, ezzel véget vetve az audienciának. Som-Som botladozva indult el a lelassult vérkeringése miatt hirtelen túl nagynak érzett lábaival, így inkább hagyta, hogy a tetovált szolgáló kivezesse a sokkolónak ható, ugyanakkor fájóan hétköznapi napfényre.

Könyv megingathatatlanul állt a küszöbön, úgy fordult a mellette álló, nagyokat pislogó gyerek felé, és elmosolyodott. A gesztustól meggyűrődtek és átmenetileg olvashatatlanná torzultak az orcáira írt szavak, de a mosoly maga nem volt kegyetlen.

– Amikor Elnémítanak, és senkivel sem fogod tudni megosztani, amit felfedtek előtted, megengedem majd, hogy elolvasd az összes történetem.

Egyenetlen hangfekvéssel beszélt, mintha már rég kijött volna a gyakorlatból. Felemelte kesztyűtlen, karmazsinvörössel pettyezett kezét, megérintette a homlokán lévő kalligráfiát, aztán a kezét leengedve finoman végighúzta ujjait a mellén tekergő líraspirálon. A lány, maga a két lábon járó pornográfia, még egyszer elmosolyodott, aztán visszament a házba, és behajtotta maga mögött a fehér ajtót.

Som-Som akkor először hallotta beszélni.

Másnap elkísérték egy ritkán fellelhető lakásba, ahol egy férfi, akinek hullámos, fehér hajából jó adag lakk segítségével a koponyája hátoldalára tapadó, mozdíthatatlan hátúszót csináltak, adott neki egy apró, barnás színű férget, hogy rágja el. A lány nyugtázta, hogy fonnyadt és csúf, bár valószínűleg akkor sem volt szebb, amikor még élt. Mivel ezt várták el tőle, a nyelvére helyezte, és rágni kezdett.

Két különálló emberként ébredt, egymással nem beszélő idegenekként, akik bármiféle együttműködés vagy egyeztetés nélkül osztoztak ugyanazon a testen. Egy díszpárnákkal kibélelt kis kocsin szállították vissza az Órák Nélküli Házba. Zörögve kelt át a boltíves bejáraton és az udvar irdatlan, fekete pacáján, aztán minden, amiről beszéltek neki, valóra vált.

Tizenkét évvel ezelőtt.

Ahogy most az erkélyén ült, és félig látható száját már kékre festették az elkérődzött virágok nedvei, Som-Som végignézett az Órák Nélküli Ház udvarán. A fekete tó mintha visszameredt volna rá, a délutáni szellő egyetlen fodrot sem vetett a felszínén. Az áthatolhatatlanul sötét vízen itt-ott lehullott levelek lebegtek, mozdulatlan szépiapacsmagok a fekete háttér előtt.

Ha most érzéki lassúsággal beledőlne az alatta ásító, éjszakai kútba, a haja szála sem görbülne, igaz? Csak lehullana, mint egy kavics, belecsobbanna a közömbös felszínbe, nem lenne több ezüstszínű kavargásnál az ébenfekete vízben. A fodrok aztán villámgyorsan végigszántanák a felszínt a víztükör szélei felé, akár egy sajgó seb fájdalmas lüktetése. Fekete, nyaldosó kis hullámokként törnének meg az Órák Nélküli Ház udvarának falain, aztán a víz ismét olyan mozdulatlan lenne, akár egy kő.

Ő határozott, egyenletes rúgásokkal haladna lefelé, aztán átkelne a föld alatt, át az Órák Nélküli Ház ívelt falai alatt, át a Szerencse Városa alatt, hogy aztán beússzon a városon túli áthatolhatatlan, felfedezésre váró óceánba. A mélybe merülve elsiklana a csillámló érctelérek között, áthaladna eltemetett és elfeledett kőzetrétegeken. Hirtelen felfelé venné az irányt, izegve-mozogva átfúrná magát a talaj legfelső rétegének melegén, időnként a felszínre törve ragyogó ívbe hajlítaná magát a napsütésben, a talajszemcsék vízcseppekként gyöngyöznének körülötte. Aztán újra lemerülne, visszavágyva az agyag és a homokkő hűvös magányába, a mélységnél is mélyebbre…

Valaki átkelt a fekete víz felszínén, faszandál csoszogott hangosan a hirtelen megkeményedett felületen, ropogtak alatta a száraz levelek. Az ellentmondásos esemény hatására az illúzió szertefoszlott, és egy pillanat múlva már lehetetlen volt felidézni.

Som-Som arcának egyik fele elkomorodott, hogy így megzavarták ábrándozását, homloka egyik fele sértődött ráncba gyűrődött, míg a másik sima és kifejezéstelen maradt. Egyetlen látható szeme, a fél pár drágakő, amelyet ikertestvére elveszítése csak még rendkívülibbé tett, ellenségesen nézett le az alatta elhaladó látogatóra. Az erkélyén észrevétlenül maradó lány figyelmesen tanulmányozta a betolakodót, és hirtelen beléhasított, hogy valami ismerősnek tűnik a járásában vagy a testtartásában. Bal szemével kissé hunyorogva próbálta jobban kivenni a látványt, amitől kettémetszett arca szimmetriája eltorzult, mintha örömtelenül kacsintana.

A látogató karcsú volt és átlagos testmagasságú, feje búbjától lábujja hegyéig csodaszép vörös selyembe volt burkolva, csak az arca, két keze és lába látszott ki belőle. A váll és a kar finom vonala egyértelműen nőre utalt, a felsőtest és a keskeny, szögletes csípő találkozásában azonban volt valami férfiasság. Az illető ráérősen átsétált az udvaron, és megállt az Órák Nélküli Ház jobb oldalának legszélén álló, halványsárga ajtó előtt. Ott habozott, megfordult, hogy szemrevételezze az udvart, és Som-Som ekkor pillantotta meg először a kifestett arcot, amely egyszerre volt feltűnően idegen és azonnal felismerhető.

A látogatónőt Rawra Chinnek hívták, és férfi volt.

Az örökké változó környezetben töltött szolgálatának évei alatt Som-Som állapota és az abból szükségszerűen következő képzeletbeli börtönlét csak korlátozott mértékben engedte számára befogadni a világot, a lány mégis nagy erőkkel igyekezett felkapaszkodni a megértés magaslatára, egyfajta belső kilátóba, ahonnan végignézhet az emberi tevékenységek tágas körén, amelyből a Hasított Maszk kizárta. Ez a sajátos nézőpont egyszerre tűpontos és különös belátásokkal gazdagította.

Megértette például, hogy a világ messze nemcsak a sors ügyeinek határtalan óceánja, hanem a szex kavargó örvénye is. Az Órák Nélküli Ház és a hozzá hasonló intézmények szigetek voltak az áramlatban, ahol az embereket partra vetette a szükség és magány árapálya. Voltak, akik örökre ott maradtak, szállásra találva, ahol a dagály tetőzött. Legtöbbjüket azonban elragadta az apály. Azok közül, akiket visszakövetelt magának az óceán, kevesen értek valaha is újra partot, ha pedig mégis, akkor egészen más szélességi fokon.

Úgy tűnt, Rawra Chin kivételes eset.

Som-Som széles csontozatú, esetlen tizennégy éves fiúként emlékezett rá, aki akkor állt munkába az Órák Nélküli Házban, amikor ő már ötödik éve szolgált ott. Lapos, széles arca, és suta mozgásra ellenére Rawra Chinben már akkor is megvolt az egyéniség valamilyen ritkaságszámba menő és meghatározhatatlan esszenciája, amely mégis elevenné tette az esetlen testbe zárt kamasz fiút, egyúttal nyugtalanító szépséggel ruházta fel őt.

Ouish úrnő, akinek tengernyi tapasztalata volt abban, hogy felismerje az egyediség gyöngyszemét az átlagosság osztrigájában, már akkor felfigyelt Rawra Chin jellegzetes, bár megfoghatatlan vonzerejére, amikor úgy döntött, hogy munkát ad neki. Erre ugyancsak felfigyelt az Órák Nélküli Ház vendégköre: számos kereskedő, halász és katona nevezte meg őt saját kedvenceként, mindig utána érdeklődtek, amikor ellátogattak az intézménybe.

Rawra Chin karizmájának rajongói között az biztosított további köteléket, hogy egyikük sem tudta pontosan meghatározni vonzereje mibenlétét. Megmaradt rejtélynek, amelyet széles és harsányan kisminkelt arca furcsamód össze nem illő alkotóelemei őriztek, valahol a képzeletbeli fókuszponton hanyag ceruzavonásra emlékeztető szája és távol ülő szemei között, túlságosan is kézzelfoghatóan és mindörökre megfoghatatlanul.

Som-Som, egyike a Házban élő két embernek, akik idővel közelről is megismerték Rawra Chint, mindig is arra a magyarázatra hajlott, hogy a vonzerő magában az ingerlékeny és tétova szerzet gazdag érzelemvilágában gyökerezett, nem pedig valamilyen fizikummal vagy fiziognómiával kapcsolatos esetlegességben.

Ott volt az a nyughatatlan melankólia, amely mindent áthatott az ifjú testtartásától kezdve egészen addig, ahogyan a haját fésülte, azt a hosszú, lágy esésű haját, amely olyan aranyló volt, hogy szinte fehérnek látszott. Aztán ott volt a félelem fel-felsejlő jégcsapcsillanása tekintetében, a szemekben, amelyek között túl nagy volt a távolság ahhoz, hogy csinosságról, de éppen elegendő ahhoz, hogy szépségről lehessen beszélni. A személyiség ezen különálló szálai úgy fonódtak össze Rawra Chinben, hogy a végeredmény leginkább a sebezhetőség benyomását keltette. Hogy egészen pontosan miben is állt ennek a sebezhetőségnek a természete, arról Som-Som sem tudott többet, mint azok a rajongó ügyfelek, akik akár csak egészen rövid időre, alkalmilag ismerték Rawrát.

Rawra gyakran ült le teázni Som-Sommal a lány erkélyére, hogy elüsse az időt két találka között, sokan csinálták ezt az Órák Nélküli Ház lakói közül. Som-Som rokkantságának egyedülálló jellegére való tekintettel félelem nélkül felfedhették előtte vágyaikat és bánataikat. Rawra a hosszú, unalmas reggeleken látogatott el hozzá, látszólag azért, hogy örömét lelje a híg virágteákban, és hogy egyoldalú beszélgetést folytathasson vele.

Som-Somnak úgy tűnt, ő maga kevéssé tett hozzá ezekhez a gyakran intim eszmecserékhez, mivel nem voltak olyan titkai, amelyeket képes lett volna megosztani. Mivel a beszédért felelős agyféltekéjében már évek óta sötétség és csend honolt, legfeljebb egy sor oda nem illő és összefüggéstelen mondattöredékkel tudott hozzájárulni a beszélgetéshez, több-kevesebb sikerrel felidézett benyomásokkal és anekdotákkal a világról, amelyet még az Elnémítás előtt ismert.

Hogy még nehezebb legyen a helyzet, Som-Som verbális funkciókért felelős agyféltekéje semmit sem hallott, ezért úgy volt kénytelen megszólalni, hogy nem tudta, a másik ember végzett-e már a mondandójával. Így előfordult, hogy míg Rawra Chin éppen elmélyülten ecsetelte, reményei szerint mit csinál majd az után, hogy az Órák Nélküli Házban végzett munkája véget ér, Som-Som ezt szúrta közbe: „Emlékszem, anyám ellenszenves nő volt, aki folyton rohant mindenhová, hogy a lehető leghamarabb letudja az életét.” Vagy valami hasonlóan homályosat mondott, aztán hosszú ideig csendben, udvariasan meredt Rawra Chinre, és szája bal sarkával kortyolgatta a virágteát.

Bár eleinte kizökkentették ezek a véletlenszerűen érkező megállapítások, Rawra Chin idővel hozzászokott a dologhoz, és megvárta, míg Som-Som befejezi éppen aktuális non-sequiturjét, csak aztán beszélt tovább. Bár a bizarr szóömlések folytatódtak, Rawra Chin a jelek szerint cseppet sem élvezte kevésbé az ő kis csevegéseiket. Som-Som azt feltételezte, hogy ő leginkább a puszta jelenlétével járul hozzá ezekhez az alkalmakhoz.

Az lett a szerepe a Házban, hogy végighallgassa, kit mi hoz lázba és kerget az őrületbe, de ezt soha nem érezte fojtogatónak. Élvezte, hogy ilyen kivételezett módon bepillanthat abba, hogyan szokás élni egy átlagos életet. Az emberek olyasmiket is megosztottak vele, amiket még a szerelmük előtt is titkoltak, így Som-Som jóval hitelesebb és átfogóbb képet kapott az emberi természetről, mint sok bölcs és filozófus.

Ebből bizonyos mértékű erőt merített, és büszkén gondolt arra, hogy képes átlátni azt a sok és sokféle személyiséget, amely kitárulkozott előtte: hogy az ő szeme előtt nem maradnak rejtve mindazok a lényegi vonások, amelyeket a színlelés és önámítás homlokzata eltakar a világ elől. Egyedül Rawra Chinnel vallott kudarcot. A többiekhez hasonlóan Som-Som sem tudta megnevezni, mi az a ritkaságszámba menő, becses sajátosság, amelyre az az őrjítően vonzó kamasz az identitását alapozta.

Ugyanakkor képes volt viszonylag teljeskörűen feltérképezni Rawra Chin averzióit és ambícióit, bármennyire is felszínesnek tűntek ezek annak fényében, hogy nem értette mélyebben gyökerező motivációit.

Tudta például, hogy Rawra Chin nem szándékozik élete végéig prostitúcióval keresni a kenyerét. Bár végighallgatott már jó néhány hasonló fogadkozást az Órák Nélküli Ház legtöbb dolgozójától, Som-Som ellentmondást nem tűrő elhatározást érzékelt Rawra Chinben, így az ő jövőképét külön kezelte sorstársai meglehetősen szomorú és elcsépelt fantáziáitól.

Rawra Chin gyakran biztosította róla, hogy egy nap nagy formátumú előadóművész lesz, aki körbeutazza a világot, és olyan ünnepelt alkotóműhelyek közreműködésével juttatja el a művészetét a tömegekhez, mint a Feslett Harisnyás Trupp és a Dimuk Paparian-féle Mnemonikusok. Azok az esztétikai értelemben kevéssé izgalmas pantomimjátékok, amelyeket nap mint nap elő kellett adnia az Órák Nélküli Ház halványsárga ajtaja mögött, csupán esetlen próbák voltak a megszámlálhatatlan színészi diadal előtt, amelyek valahol a jövőben vártak rá.

A halványsárga ajtón keresztül a Háznak abba a részébe lehetett belépni, amelyet a teátrálisabb természetű romantikus kalandokra tartottak fenn. Mind a négy innen elérhető emelet az erotikus művészetek szakértőihez tartozott, a szinteket pedig egy lecsiszolt falépcső kötötte össze, amely cikcakkban haladt felfelé a házon kívül az udvar szintjéről a palatető szürke lejtőjéig.

A legfelső szobában élt Mopetel, a hullaimitátor. A nő alatt lakott Loba Pak, aki képes volt úgy formálni rendhagyó állagú testét, hogy szinte bármilyen, tizennégy és hetven év közti nőre hasonlíthasson. Rawra Chin a második emeleten élt, szürke és fantáziaszegény szerepeket játszott el lelkes férfi ügyfeleinek, amit sajátos sármjával kompenzált. Az első emeleten, közvetlenül a halványsárga ajtón túl, egy zseniális és a durvaságig szenvedélyes férfi színész élt, bizonyos Foral Yatt, akinek tehetségét játékszerként élvezték a társaságát gyakran kereső női kliensei. Rawra Chin pedig éppen Foral Yatt-tel bonyolódott szerelmi viszonyba.

Ezután Foral Yatt lett az első számú témája számtalan erkélyes beszélgetésnek, amelyeket a teáscsészéik fölött megülő, mozdulatlan meleg gőzben folytattak. Míg Rawra Chin lelkesen mesélt, Som-Som csak ült és hallgatott, időről időre közbeszúrva, hogy emlékszik, milyen színű paplant varrt neki a nagymamája, amikor ő még csecsemő volt, vagy hogy az egyik fiútestvére, akinek a nevét már nem tudta felidézni, egyszer felborított egy fazék vizet, és csúnyán leforrázta a lábát.

Úgy tűnt, Rawra Chin Foral Yatt-tel kapcsolatos gyötrődése mélyén az rejlik, hogy tisztában van vele: ha szeretné valóra váltani színészi ambícióit, és elérni a jövőt, amelyre hivatott, maga mögött kell hagynia ezt a sötét vonzerővel bíró, heves fiatal színészt. Bevallotta Som-Somnak, hogy bár négyszemközt úgy tervezgették a jövőjüket Foral Yatt-tel, mintha együtt hagynák ott az Órák Nélküli Házat, hogy aztán egymás mellett építsenek karriert a külvilágban, Rawra Chin tudta, hogy ez csak mese.

Annak ellenére, hogy Foral Yatt veleszületett tehetsége fényében a sajátja a jelentéktelenségig elhalványodott, a színész nem rendelkezett sem Rawra Chin meghatározhatatlan vonzerejével, sem olyan félelmet nem ismerő elszántsággal, amellyel ki tudott volna törni azon a halványsárga ajtón, hogy megízlelje a rá váró, jobb élet velejét. A széles arcú fiú ráadásul, különös mazochizmussal tetézve gyötrődéseit, amiatt is szorongást érzett, hogy Foral Yatt-tel való viszonyát valójában a színész felsőbbrendű hivatásának tanulmányozására használja fel, ellesve legnagyszerűbb fortélyait, elraktározva emlékezetében a jellemábrázolás minden egyes nüanszát, minden egyes lélegzetelállítóan kifinomult gesztusát, mígnem leendő karrierjében hasznukat veheti. Miután átmenetileg megszabadította magát morális terhétől, Rawra Chin csak ült az erkélyen, és nyomorúságos arckifejezéssel nézett Som-Somra, valamiféle együttérzést várva dilemmájára. Ilyenkor hosszú idő telt el, bármilyen mértékegységet is használtak ennek megállapítására az Órák Nélküli Házban, mígnem aztán Som-Som elmosolyodott, és azt mondta: „Azon a délutánon, amikor majdnem a torkomon akadt egy kavics, esett az eső.” Vagy: „Murnek vagy Marnak hívták, és azt hiszem, a nővérem volt.” Ezután Rawra Chin még megitta a teáját, majd távozott, és furcsamód elégedettnek érezte magát.

Bármennyire is megviselte gyötrődése, Rawra Chin végül elegendő erőt – vagy elegendő érzéketlenséget – talált magában ahhoz, hogy tájékoztassa Foral Yattet, elhagyja, mivel az egyik ügyfele munkát kínált neki egy kicsi, de kritikailag elismert világjáró társulatban, az ügyfél pedig történetesen az a kereskedő volt, akinek az állandó anyagi támogatása nélkül a trupp nem tudta volna folytatni a működését.

Som-Som sokáig nem felejtette el azt a pocsék egyfelvonásost, amelyet a két elhidegült szerelmes adott elő a Ház udvarán azon a reggelen, amelyen Rawra Chin távozni készült. A színészek ide-oda járkáltak a lapos, fekete színpadon – látszólag mit sem tudva közönségükről, amely az erkélyekről figyelte őket unottan vagy lenyűgözve –, dühös vádaskodásaik és mogorva tagadásaik hangjait visszaverték az udvar ívelt falai.

Foral Yatt szánalmasan követte Rawra Chint, bármerre is ment az az udvarban, majdhogynem összerogyva a rettenetes, váratlan árulás súlyától. Magas, szikár férfi volt gyönyörű karokkal, sötét és mélyen ülő szeme pedig könnytől fénylett, ahogy Rawra Chin nyomában járt, mint valami nemkívánatos hold, amelyet fogolyként tart röppályáján a másik csáberejének ellenállhatatlan tömegvonzása. Az, hogy Foral Yatt feje szinte kopaszra volt borotválva, hogy az ügyfelei igényeinek megfelelve könnyebben tudja cserélgetni a parókáit, csak még nyomorúságosabbá tette őt.

Rawra Chin tartotta tőle a kimért távolságot, és időnként hátravetett a válla felett néhány fájdalmas, de méltóságteljes megjegyzést, miközben a színész tovább mondta a magáét, a sértettségtől összefüggéstelenül, dühösen és zavarodottan. Som-Som arra gyanakodott, hogy Rawra Chin valamilyen homályos módon még élvezi is ezt a zaklatást korábbi szeretőjétől, hogy úgy kezeli, mintha valamiféle kifordított tiszteletadás lenne felé, a delejező hatásért, amit a férfira gyakorolt.

Aztán, amikor Foral Yatt végső elkeseredésében teljesen maga mögött hagyott mindenféle méltóságot, azzal kezdett fenyegetőzni, hogy öngyilkos lesz. A magán kívül lévő színész kihúzott valamit az övén fityegő, kis erszényből, és amikor feltartotta, a tárgyon megcsillant a reggeli napfény.

Egy miniatűr emberi koponya volt, zöld üvegből formázták, és pontosan egykortynyit tartalmazott abból a kristálytiszta, medvecukor-illatú folyadékból, amelynek tárolására tervezték. Pontosan egy kortyra volt szükség belőle. Ezekhez az öngyilkossághoz használatos csecsebecsékhez meglehetősen könnyen hozzá lehetett jutni, így képtelenség volt megállapítani, Liavek hány borúlátó polgára hordott magánál ilyen halálfejet, arra a napra készülve, amikor már nem képesek tovább elviselni az életet.

Foral Yatt felfokozott érzelmektől reszelős hangon erősködött, hogy őt aztán nem fogják ilyen közönséges módon elhagyni. Fogadkozott, hogy véget vet az életének, ha Rawra Chin nem veszi fel a földről a csomagját, és nem megy vele vissza a halványsárga ajtón át a szobájába. A két elhidegült szerelmes egymásra meredt, és Som-Som mintha bizonytalanságot látott volna felvillanni Rawra Chin távol ülő szemeiben, amikor tekintete Foral Yatt arcáról a kezében tartott, koponya alakú üvegre vándorolt. A pillanat mintha az egész teret magába záró csendbuborékká fúvódott volna, amelyet az udvar ívelt bejáratán túlról érkező patadobogás és kerékzörgés pukkasztott ki hirtelen, jelezve, hogy megjött Rawra Chinért a hintó, amely majd elszállítja a színtársulatához. Rawra Chin vetett még egy gyors pillantást Foral Yattre, aztán felvette a földről a cókmókját, és kisétált a boltív alatt.

Foral Yatt földbe gyökerezett lábbal állt az óriási fekete korong közepén, egyik hibátlan karját még mindig felemelve tartotta, a megsemmisülés hideg, zöld segédeszközét szorongatva benne. Üres tekintettel meredt az átjáróra, mintha azt várta volna, hogy Rawra Chin mindjárt visszatér, és közli vele, az egész csak ízléstelen átverés volt. A Házat körülölelő falakon túlról gyeplők csattogása hallatszott, aztán lassú zörgés, majd fa és bőr recsegése, ahogy a hintó távolodni kezdett Szerencse Városa kanyargós utcáin. Néhány másodpercet követően, amely alatt úgy tűnt, a színész soha többé nem mozdul el onnan, a férfi nehézkesen, akadozva leengedte a karját.

Három emelettel feljebb, ráeszmélve, hogy az elhagyott szerelmes nem fogja megölni magát, az Órák Nélküli Ház egyik lakója elégedetlenségében megnyalta fényes, fekete ajkát, és cöccögött egyet, aztán visszavonult a zugába. Foral Yatt a hang hallatán hátradöntötte szürke sörtés fejét, és meglepetten nézett végig a közönségén, mintha addig nem is lett volna tudatában jelenlétüknek. Tekintete nyomorúságos értetlenségről árulkodott, így Som-Somnak kész megkönnyebbülést jelentett, amikor a színész lesütötte a szemét a lába előtti, fekete járdalapokra, aztán lassan átkelt az udvaron a halványsárga ajtó felé, az üvegkoponyát jószerivel ottfelejtve a kezében.

Alig telt el egy néhány hónap, mire elkezdtek visszatalálni a hírek Rawra Chin szédítő sikeréről az Órák Nélküli Házba. Minden jel arra utalt, hogy meghatározhatatlan karizmája ugyanúgy rabul ejtette a közönséget, mint egykor vendégköre tagjait. Mossoc Bölcsőjének tragikus sorsú, meddő Gorda királynőjét olyan elemi erővel formálta meg, hogy máris róla beszélt a liaveki értelmiség, sőt még azt is pletykálták, hogy különleges előadást terveznek belőle Skarlát Őeminenciája számára.

Az ilyen hírektől általában megkímélték a vigasztalhatatlan Foral Yattet, de Rawra Chin hírneve egyetlen év leforgása alatt olyan messzire szárnyalt, hogy a megkeseredett ifjú színész fülébe is eljutott. Úgy tűnt, a vártnál enyhébb nehezteléssel vette tudomásul a fejleményeket, miután az elválással járó kétségbeesés köde felszakadozott a feje felett. Leszámítva a tekintetébe kúszó hidegséget Rawra Chin nevének hallatán, Foral Yatt meglehetősen látványos közönnyel viseltetett egykori szerelme sorsának alakulása iránt. Soha nem hozta szóba, amiből a Som-Somnál kevésbé éleslátóak akár arra is következtethettek, hogy teljesen megfeledkezett róla.

Most pedig, öt évvel később, Rawra Chin visszatért.

A Som-Som erkélye alatti udvaron, megadóan leeresztett vállakkal állt a halványsárga ajtó előtt. Felemelte az egyik kezét, hogy kopogjon, mire vakító csillámlás játszott az ujjainál. El kellett telnie néhány pillanatnak, hogy Som-Som rájöjjön, Rawra Chin valamilyen tükröződő anyag darabkáit tetette a körmeire. A délután elhallgatott, mintha visszatartott lélegzettel figyelné, mi következik, és valóságos hangzavarnak hatott, amikor Rawra Chin fehér ujjpercei kopogni kezdtek a halványsárga ajtó fafelületén.

Ahogy ott ült magasan az erkélyén, Som-Som ráeszmélt, hogy kétségbeesetten oda akarja kiáltani Rawra Chinnek, hibát követ el azzal, hogy visszatér erre a helyre, azonnal forduljon vissza. Súlyos és mindenre rátelepedő csend vette körül, amelyben képtelen lett volna akár csak egyetlen halk hangot is kiadni. Beépült a csendbe, porszemnyi tudatosság volt csupán egy tömör kőszikla szürke és néma végtelenjében. Som-Som küzdött ellene, nyelvével próbálta megformálni az életbe vágó figyelmeztetést, miközben pontosan tudta, hogy erre nincs esélye.

Odalent valaki belülről kinyitotta a halványsárga ajtót, és miután az sajátos zenéjét produkálva egyszer megnyikordult, kinyílt. Som-Som elkésett.

Som-Som erkélye a harmadik emeleten volt, a hozzá tartozó helyiség egyike volt a lila ajtó mögött húzódó négy szobának az Órák Nélküli Ház homorú homlokzatának bal szélső oldalán. Így, amikor lenézett Rawra Chinre, nem látta, ki nyitotta ki az ajtót. Azt feltételezte, hogy Foral Yatt.

Egy meglepően visszafogott párbeszéd után a bíborvörös öltözetbe burkolt, ünnepelt előadóművész belépett a házba, egyúttal ki Som-Som látómezejéből. A halványsárga ajtó olyan hanggal záródott be, mintha valami a fogát szívná.

Ezt követően ismét csend lett. Som-Som ülve maradt az erkélyén, egyetlen látható szemében néma szenvedéssel nézett le a halványsárga ajtóra, míg az égbolt fölötte lassan elsötétült. Végül, jóval az után, hogy olyan kínzó igény támadt benne a megszólalásra, azt mondta:

– Olyan gyorsan futottam, ahogy csak bírtam, de mire odaértem az anyám házához, a madár már elpusztult.

Mióta becsukódott a halványsárga ajtó, egyetlen szó sem hangzott el a közvetlenül mögötte lévő szobákban. Foral Yatt egy keményfa széken ült a nyitott kandalló mellett, a tűz borostyánszínű fénye vibrálva világította meg csontos arca egyik felét. Rawra Chin az ablaknál állt, bíborvörös öltözetét varas bordó árnyalatra festette a kintről beszűrődő, fakuló fény. Nem volt biztos benne, hogyan mérje fel a köztük kialakult távolságot, így addig figyelte, hogyan játszik a tűz fénye a férfi borotvált koponyájának bársonyos felületén, amíg már nem bírta tovább elviselni a beszélgetés hiányát.

– Hoztam neked egy ajándékot – mondta.

Foral Yatt lassan felé fordította a fejét, el a tűztől, így az árnyék az arcára vetült, és már nem lehetett leolvasni az arckifejezését. Rawra Chin egyik krétafehér kezével benyúlt fekete szőrmetáskájába, amelyből tükröződő körmű ujjaival kicsippentett egy kicsi rézgolyót. A férfi felé tartotta, az pedig néhány pillanat múlva elvette.

– Mi ez? – kérdezte.

Rawra Chin már el is felejtette, milyen megnyerő a férfi hangja, mennyire száraz, mély és éhes, teljesen más, mint az övé. Higgadt, és egyenletesen modulált, mégis úgy érződött, mintha valami éber húsevő ólálkodna mögötte, mintha a hanghordozás némán settenkedő fenevadat rejtene. Rawra Chin megnyalta ajkait.

– Egy játék… egy játék az intellektusnak. Úgy tudom, kifejezetten megnyugtató. A legelfoglaltabb kereskedőismerőseim azt tapasztalták, hogy a sűrű munkanapjaik után mérhetetlenül sokat segít nekik ellazulni.

Foral Yatt úgy forgatta a sima rézgolyót az ujjai között, hogy az vörösen ragyogott a tűz fényében.

– Mitől olyan különleges? – kérdezte.

Rawra Chin ellépett az ablaktól – most először közelített a férfi felé óvatosan, mióta belépett a Házba –, és megállt. Fekete szőrmetáskáját a szoba másik, üres székébe ejtette, ahol az lágyan puffant, akár egy óriási pók teteme. A gesztusban volt egyfajta területkijelölés, Rawra Chin pedig bízott benne, hogy magabiztosságával nem követett el határsértést. Foral Yatt arcát még mindig árnyék fedte, de a jelek szerint nem reagált ellenségesen arra, hogy a kandalló előtt táska hever, akár egy megpihenő házikedvenc, pedig a látvány csak látszólag volt ártalmatlan. Miután Rawra Chint felbátorította, hogy a másik semmilyen rosszallást nem fejezett ki, azt felelte:

– Lehet, hogy egy alvó gyík van a golyóban, de az is lehet, hogy nem. Ettől rejtély a rejtély.

Foral Yatt csendje kifejtésért kiáltott.

– A történet úgy szól, hogy létezik egy gyík, amelyik képes évekig vagy akár évszázadokig hibernált állapotban maradni étel, levegő vagy nedvesség nélkül. Olyannyira le tudja lassítani az életfolyamatait, hogy két szívverése között akár egy tucat tél is eltelhet. Úgy tudom, egészen kicsi teremtmény, nem nagyobb, mint a behajlított hüvelykujjam felső perce. Azok az emberek, akik ezeket a golyókat készítik, állítólag mindegyikbe egy ilyen alvó gyíkot tesznek, mielőtt lezárnák. Ha közelről megnézed, láthatod, hogy középen fut egy vonal, ahol összeforrasztották.

Foral Yatt nem nézte meg közelebbről, ülve maradt, háttal a tűznek, és jobb kezében forgatta a golyót, engedve, hogy az olvadozó fény nyaldossa a felületét. Bár továbbra is áthatolhatatlan árnyék takarta az arcát, Rawra Chinnek úgy tűnt, mostanra megváltozott a csendje természete. Úgy érezte, ha volt is a férfival szemben egy jottányi előnye, kezdte elveszíteni. Miért nem mond már valamit? Rawra Chin, bár képtelen volt megszabadítani a hangját feszengésétől, folytatta a monológját:

– Nem lehet kinyitni, gondolkodni kell rajta, tényleg van-e benne gyík, vagy nincs. Az egésznek ahhoz van köze, hogy hogyan érzékeljük a minket körülvevő világot, és ha belegondolsz, rá fogsz jönni, nem is számít, hogy van-e benne gyík, vagy nincs, aztán elkezdhetsz gondolkodni azon, mi valós és mi nem, és…

Félbehagyta a mondatot, mintha hirtelen ráeszmélt volna, mennyire összevissza beszél.

– …és azt mondják, kifejezetten megnyugtató – zárta az eszmefuttatást sután, egy hosszú, lehangoló csendet követően.

– Miért jöttél vissza?

– Nem tudom.

– Szóval nem tudod.

Rawra Chin szavai mintha egy tükörhöz verődtek volna, majd új jelentésekkel és sugallatokkal pattantak vissza, miután az üveg domborulatai eltorzították igazságukat. Rawra Chin törékeny lélekjelenléte Foral Yatt közömbös hangja hallatán lassan odalett.

– Nem… nem úgy értem, hogy nem tudom. Csak úgy gondoltam… – Rawra Chin lenézett holtsápadt, bár szépen ápolt kezeire, és látta, hogy idegesen tördeli őket. Úgy néztek ki, mint párzó rákok, amelyek túl sokáig voltak a sötétben. – Úgy értem, nem volt igazi okom arra, hogy visszajöjjek. A munkám, a karrierem, minden túlságosan is tökéletes. Van sok pénzem. Vannak barátaim. Pont nemrég ért véget A szerencse kovácsa évadja, amelyben Bromar legidősebb lányát alakítottam, hónapokig rólam fog beszélni mindenki. Egy ideig nem kell dolgoznom. Azt csinálok, amit akarok. Nem volt kötelező visszajönnöm.

Foral Yatt csendben maradt, a mögötte lobogó tűz fénye átragyogott a fejét borító apró sörtéken, és homályos foszforeszkálással vonta körbe kopasz koponyáját. Ahogy a rézgolyót forgatta az ujjai között, mintha egy miniatűr bolygón éjszaka váltotta volna le a nappalt.

– De… de ez a hely, ez a ház… szóval van benne valami. Van valami ebben a házban, valami igaz dolog. Nem jó dolog. Csak igaz. Nem tudom, minek nevezzem, és nem is örülök neki, de tudom, hogy igaz, és tudom, hogy itt van, és azt éreztem, hogy, nem is tudom, hogy vissza kell jönnöm ide, hogy megnézzem. Ez olyan…

Rawra Chin látszólag rángatni és szorongatni kezdte a levegőt, mintha a mondandójához szükséges szavak ott lettek volna valahol a felszín alatt, és így próbálta volna kitapogatni a formájukat. Az időközben szétvált, sápatag rákszerelmesek most már a hátukon feküdtek, ernyedten kalimpáltak a lábaikkal, miközben haláltusájukat vívták egy láthatatlan partszakaszon.

– Erről egy baleset jut eszembe, aminek a szemtanúja voltam. Egy gazda a szekere alá szorult. Életben maradt, de összetörtek a bordái, át is ütötték az oldalát. Első ránézésre nem is tudtam volna megmondani, mik azok, annyira pocsékul nézett ki az ember. Sokan köré gyűltek, de nem tudták úgy megmozdítani a szekeret, hogy ne legyenek még nagyobb fájdalmai. Nyár volt, sok légy is odarepült. Emlékszem, a gazda kiabált, hogy valaki kergesse már el őket, aztán megjelent egy idős asszony, aki meg is tette, de addig senki meg sem mozdult, amíg a férfi rájuk nem kiáltott. Szörnyű volt. Olyan gyorsan mentem el mellette, amilyen gyorsan csak tudtam, mert láttam, hogy szenved, és senki sem tehetett semmit, kivéve azt az asszonyt, aki a kötényével kergette el a legyeket. De aztán visszamentem. Csak egy kicsit távolodtam el a baleset helyszínétől, amikor megálltam, és visszafordultam. Nem tudtam nem visszamenni. Annyira igazi volt, és annyira fájdalmas, ahogy az a férfi ott feküdt az alatt a szörnyű súly alatt, és a felesége meg a gyerekei után kiabált, annyira igazi volt, hogy a világon minden mást eltörölt, semmissé tett mindent, amit a szerencsém és a pénzem épített fel nekem, és tudtam, hogy ez jelent valamit, úgyhogy visszamentem, és végignéztem, ahogy belefullad a saját vérébe, miközben az az idős asszony azt mondogatta neki, hogy ne aggódjon, a felesége és a gyerekei már úton vannak. És ezért jöttem vissza az Órák Nélküli Házba.

Ezt egy hosszú gondolatjelnyi csend követte. Közben egy rézvilág forgott egy arctalan isten ujjai között, aki nem felelt a neki feltett kérdésekre.

– És még mindig szeretlek.

Valaki kétszer kopogott a halványsárga ajtón. Egy pillanatig nem volt valódi mozgás a szobában, csak a kandallótűz fénye által keltett illúzió. Aztán Foral Yatt felkelt a keményfa székből, még mindig háttal a tűznek, amitől arca beleveszett a spontán napfogyatkozásba. Átkelt a helyiségen, lehajolva az alacsony mennyezet megfeketedett gerendái alatt. Olyan közel haladt el Rawra Chin mellett, hogy az felemelhette volna a kezét, és hozzáérhetett volna a karjához, hogy úgy tűnhessen, mintha csak véletlen ütközésről volna szó. De Rawra Chin nem emelte fel a karját.

Foral Yatt ajtót nyitott.

A küszöbön álló jövevény körülbelül negyvenéves lehetett, nagydarab, erős csontozatú, durva arcbőrű nő volt, aki egyetlen ruhadarabot, egy füstszürke szőrmét viselt, amely sátorként borult a testére. Az anyag a feje tetejét is beburkolta, csak az arcnak vágtak rá lyukat, lejjebb pedig látványosan egyszerű vonalakkal egészen a földig ért. A kézmozgáshoz nem volt lyuk a szőrmén, így Rawra Chin azt feltételezte, hogy mindenben szolgák segédkeznek neki, ideértve az evést is. Az ilyen arrogánsan kérkedő vagyonosság még abban a világban is figyelemre méltó volt, amelyet az elmúlt öt évben megismert.

Amikor az alkalmatlankodó látogató hátrahajtotta a fejét, hogy megszólaljon, a pislákoló, sárga fény az arcára vetült, mire Rawra Chin észrevette, hogy az arca szinte egész bal oldalát egy borostyánsárga, kellemetlen módon szőrösnek tűnő folt csúfítja el. A nő vastagon felvitt fehér púderral igyekezett elfedni, de nem járt túl nagy sikerrel. Az elszíneződés a sminken át is látszott, mintha valamiféle papírvékony laposhal lenne, amely a bőr alatti zsírszövetében úszkál, sötét alakja kivehető volt közvetlenül az arc felszíne alatt.

Amikor a nő megszólalt, hangja nyugtalanítóan hangos volt, hangneme harsány, és valahogy bántónak hatott.

– Foral Yatt. Drága Foral Yatt, mikor is? Mikor is láttalak legutóbb? – Foral Yatt válasza profin udvarias volt, hűvös, de nem sértő, és olyan hangerővel felelt, hogy Rawra Chin akaratlanul is felszisszent, pedig többlépésnyire állt mögötte. Hirtelen megértette, hogy a szőrmés nő bizonyára halláskárosodásban szenved.

– Két napja volt itt utoljára, Donna Blerot. Már hiányzott.

Forróság hulláma járta át Rawra Chint, de szinte azonnal ólomöntvénnyé hűlt a gyomrában. Foral Yatthez ügyfél érkezett, neki pedig hagynia kell, hogy végezze a munkáját. Csalódása olyan súlyos volt, hogy nem is tudta a sajátjának érezni. Eldöntötte, tüstént útnak indul, hogy maga mögött hagyhassa, amíg odaér a Szerencse Városa távoli oldalán lévő fogadóba, ahol lakosztályt foglalt magának. Amint zárt ajtók mögött lesz, biztonságban, átadja magát a csalódottságának, és jöhetnek a könnyek. Már nyúlt is a széken pihenő táskájáért, amikor Foral Yatt újra megszólalt.

– Azonban nekem nem alkalmas a ma este. Egy családtagom jött hozzám látogatóba. – Válla felett tétován a döbbent Rawra Chin felé bökött. – Nagyon sajnálom, hogy hagynunk kell, hogy közös vágyódásunk még egy napig őrizetlenül forrjon. De kérem, Donna Blerot, legyen türelemmel. Amikor végre újra találkozhatunk, biztosra veheti, hogy egyesülésünk éppen ettől a várakozástól lesz édesebb. – Donna Blerot elfordította a fejét, és elnézett Foral Yatt mellett a karcsú alakra, aki a lángok fényében úszó szobában állva szinte maga is különálló láng volt rikító öltözékében. A nagyasszony tekintete fagyos volt és könyörtelen, és hosszú másodpercekig Rawra Chinbe vájt, majd visszatért Foral Yatthez, és újra ellágyultak a vonásai.

– Nagy kár, Foral Yatt. Nagy-nagy kár. De megbocsátok neked. Tehetnék valaha is másként?

Amikor elmosolyodott, láthatóvá vált sárga foga és túl széles szája.

– Akkor holnap?

– Akkor holnap, drága Donna Blerot.

Miután a nő sarkon fordult, és kiment az ajtón, Rawra Chin hallotta faszandálos léptei lassú, gúnyos csattogását, ahogy átkelt a fekete udvaron. Foral Yatt becsukta, majd bereteszelte az ajtót. A retesz kattanása, fém a fémen, kecsegtető lehetőségeket vetett fel, Rawra Chin bele is borzongott. A színész elfordult a bezárt ajtótól, és rámeredt, arca rézvörös volt a tűz fényében. Kevésbé tűnt finoman megmunkáltnak és szikárnak, mint amilyenre emlékezett. A tekintete azonban olyan lefegyverző és átható volt, hogy Rawra Chin biztosan tudta, a róla őrzött emlékei csak halvány árnyképek. Egymásra meredtek a lengedező sötét foltokkal teli árnyékbálteremben, és egyikük sem szólalt meg.

Foral Yatt elindult felé, és csak annyi időre állt meg, hogy asztala polírozott, fehér fafelületére helyezze a kis rézgolyóbist. Tempója olyan kiszámított volt, hogy Rawra Chin biztosra vette, a színész tisztában van vele, ez az izgatóan elnyújtott közelítés milyen feszültséget szít benne. Képtelen volt a szemébe nézni, lesütötte a tekintetét, így a szobában reszkető fény ragyogó csíkokra esett szét. Légzése kapkodóvá vált, teste remegett.

A férfi bőrének meleg, száraz illata teljesen beburkolta őt. Tudta, hogy közvetlenül előtte áll, karnyújtásnyi távolságra. Aztán a férfi megérintette az arcát. Rawra Chin a testi kontaktustól kis híján hátrakapta a fejét, de még idejében lefékezte a késztetést. Amikor a férfi finoman végighúzta a körmét az állkapcsa vonalán, a szíve úgy kalapált, ahogyan egy üllőn szokás.

A Rawra Chin jelmezét alkotó, pazarul elrendezett lepleket egyetlen tűző rögzítette, amelyet a nyaka jobb oldalát díszítő, filigránba ékelt háromszögletű fekete drágakő mögött rejtett el a ruha tervezője. Amikor Foral Yatt kihúzta a tűzőt a vérvörös spirálból, Rawra Chin egy kis szúrást érzett, de abban a kiéhezett, felfokozott állapotában még ez is szinte elviselhetetlenül kellemesnek tűnt. Felemelte a tekintetét, mire a férfié egészben lenyelte. A színész keze komótos, magabiztos köröket leírva elkezdte letekercselni róla az élénk színűre festett lepel hosszú csíkjait, a fejénél kezdve, lefelé haladva.

Börtönéből kiszabadított sűrű haja lezúdult fehér vállára. Zihált, és megrázta a fejét, de nem tagadólag. Borzongató hűvösség hullámai járták át a testét, minél nagyobb felülete érintkezett a helyiség légmozgásaival. Az érzet átkelt a hasán, aztán továbbhaladt szögletes, kiálló csípőjén és borotvált szeméremtestén át, el felugró, félmerev pénisze mellett. Aztán ereszkedett tovább a combjára és a gyékényszőnyegre, ahol a letekert leplek egyre táguló, vörös tócsába gyűltek, mintha csupasz lába tucatnyi, szabad szemmel nem látható sebből vérzett volna.

Foral Yatt egyszer, még mindig szó nélkül biccentett felé, mire Rawra Chin letérdelt elé, térde a padlóra hullott leplek kupacának nyomódott, amitől halvány, rácsos mintázat keletkezett a bőrén. Becsukta a szemét, és hagyta előrebukni a fejét, amíg neki nem dőlt a szék támlájának, amelyre egy örökkévalósággal ezelőtt a táskáját rakta. A buja sötét szőrme és a keményfa egyformán hidegnek érződött forró arcához érve.

Mögüle egyetlen rövid csörrenés hallatszott, Foral Yatt övcsatja esett bármiféle kecsesség nélkül a gyékényszőnyegre. Rawra Chin valamilyen hirtelen késztetésnek engedelmeskedve hagyta, hogy kinyíljon a szeme, tekintete átvándorolt a helyiségen, beitta a pillanatot a legeslegapróbb részletekig. A szoba túloldalán a rézgolyó még mindig ott hevert az asztalon, ahová Foral Yatt lerakta. Úgy festett, mint egy olyan beszélő rézfej frissen kivájt szeme, amilyennel a Varázslók Sorának egyes kiválóságai állítólag rendelkeztek.

Sokatmondóan csillogva bámult vissza Rawra Chinre, és mindaz, amire a halványsárga ajtó mögött sor került, tárgyilagosan, hűséges miniatűrben tükröződött az élettelen és soha nem pislogó gömb domború felületén.

Később, amikor a hasán feküdt kiterülve, miközben elegyedett izzadságcseppjeik háta homorulatában száradtak, Rawra Chin hagyta, hogy tudata az ébrenlét pereméhez kikötve kalandozzon, miközben Foral Yatt meztelenül guggolt a tűznél, újabb széndarabokat rakva az egyre halványodó vörössel izzó halomhoz, amely az előző órában leégett. A levegő bódító spermaszagtól volt terhes, és Rawra Chin minden izma elernyedt az áldásos kimerültségtől.

Valami azonban még kielégült kábultságának fenséges mélységeiben sem hagyta nyugodni. Még mindig volt kettejük között valami feloldatlan, bármennyire is magasztosnak tűnt a szeretkezésük. Tulajdonképpen nem is valódi dologról volt szó, inkább volt nyugtalanító hiány, mint tolakodó jelenlét, akár figyelmen kívül is hagyhatta volna. Ez azonban nehezebbnek bizonyult annál, mint amivel elbírt. Hasadék tátongott benne, amelyet fel kellett tölteni ahhoz, hogy teljes lehessen. Bár nem akaródzott megzavarnia az egyesülésük utáni idillt, végül rátalált a hangjára.

– Még mindig szeretsz? – A kérdést pillanatnyi habozás után újabb követte: – Annak ellenére, amit tettem veled?

Rawra Chin úgy fordította a fejét, hogy arca jobb oldala a gyékényszőnyeg fonatához érjen. Foral Yatt a tűz előtt guggolt, háttal neki, épp gondosan elrendezgette a hideg szénrögöket a még izzó darabokon. Bőre csillogott, oldalán vízfestékszerű, élénksárga csík haladt lefelé, továbbtartva a tűz felé. Rawra Chin a tekintetével követte a csigolyavonalát kemény feneke vájatának függőónzsinórjáig, és csodálta a férfit.

– Van alvó gyík a golyóban? – kérdezte az, anélkül, hogy hátrafordult volna.

Aztán újabb széndarabot vett a hamutól már fekete kezébe, és a kandalló szűkre szabott poklának sötét piramisára helyezte, mint afféle zárókövet. Aznap este nem hangzott el más szó a halványsárga ajtó mögött.

Rawra Chin másnap reggel meglátogatta Som-Somot, és teát is vitt magával, mintha a rituáléjukban beállt ötéves hiátusra nem is került volna sor. Felidézett egy sor anekdotát a karrierjéből, aztán kortyolt egyet az italából, mire a lány tájékoztatta róla, hogy az anyja egyszer bezárta az ajtót, és hogy egyszer sötét volt, és hogy egyszer nem tudta abbahagyni a köhögést. Rawra Chin teljes természetességgel csatlakozott rá újra beszélgetésük bizarr ritmusára, ez pedig teljesen feloldotta köztük a távolságot, amit a fél évtizedes szünet indokolhatott volna. Az előadóművész azonban még így is csak a közjáték vége felé érezte elég kényelmesnek a helyzetet ahhoz, hogy szóba hozza újjáélesztett kapcsolatát Foral Yatt-tel.

– Természetesen nem maradok itt örökre. Körülbelül egy hónap múlva el kell kezdenem készülni a következő szerepemre, és az itt lehetetlen lenne. De ezúttal, azt hiszem, úgy megyek el innen, hogy magammal viszem. Elég sok pénzem van ahhoz, hogy eltartsam, amíg talál magának munkát, és egyébként is nevetségesnek tűnik, hogy egy ilyen tehetséges ember elpazarolja magát…

Két kezével különös mozdulatot tett, amely egyszerre érződött színpadi gesztusnak és a visszatetszés őszinte, önkéntelen kifejezésének. Mintha erőszakos, öklendező görcsök rázták volna meg látványosan a kezeket a keskeny torkot jelentő csuklótól az ujjhegyekig, ahol tíz apró körömtükör reszketett a hideg reggeli napfényben.

– …olyan rusnya, beteg öregasszonyokra, mint az a szörnyű Donna Blerot. Ő ezeknél annyival jobbat érdemel. Gondoskodnék róla, találnék neki munkát, aztán lehet, hogy egyikünknek sem kellene visszatérnie ide soha többé, a Ház felé sem néznénk. Szerinted ez nem jó ötlet?

Som-Som a szája sarkával kortyolgatta a virágteát, és egy szót sem szólt.

– Szerintem képesek vagyunk rá. Szerintem képesek vagyunk szeretni egymást és együtt lenni anélkül, hogy bármi elromlana köztünk. Korábban is csak az ambícióm állt közénk, azt pedig mostanra megvalósítottam. Lehetne minden úgy, mint régebben, csak most valahol máshol, egy jobb helyen.

Úgy tűnt, Rawra Chin nagyon elgondolkodott, miközben jobb mutatóujja tükröződő hegyét szopogatta, amely halk buborékpukkanásra emlékeztető hangot adott ki, amikor kihúzta a szájából. Ezt kétszer is eljátszotta. Mögötte madarak köröztek Liavek formákban gazdag sziluettje fölött. Amikor Rawra Chin újra megszólalt, hangjában már kétely érződött.

– Persze megváltozott. Bár azt hiszem, mindketten megváltoztunk. Most nagyon csendes, és nagyon… nagyon parancsoló. Igen, pontosan erről van szó. Nagyon parancsoló. De csodálatos az egész, egy cseppet sem panaszkodom. Azok mégiscsak az ő szobái, és van olyan jó, hogy hagyja, hogy nála lakjak a következő hónapokban, így nem kell fenntartanom a lakosztályomat a fogadóban. Bármit is akar tőlem, nem bánom. Szerintem ez még bizonyos értelemben jót is tesz nekem, jót tesz nekem emberként. Mióta beindult a szekerem, soha senki nem mondta meg nekem, mit csináljak. Azt hiszem, ez elkényeztetett. Valahogy nem érződik helyesnek, hogy az emberek folyton csak alkalmazkodnak hozzám. Azt hiszem, olyasvalakire van szükségem, aki…

– A tehén lábai közül kinézett egy ragacsos fej, és én felsikítottam.

Som-Som közbevetése olyan megdöbbentő volt, hogy egy pillanatra még Rawra Chin is kizökkent, pedig ő hozzászokott már az efféle megjegyzésekhez. Pislogva kivárt, hátha a félig maszkos nő még hozzá akar fűzni valamit, aztán folytatta:

– Ideszállíttatom a ruháimat a fogadóból. Annyi gyönyörű holmim van, szinte meg sem érdemlem. Foral Yatt azt mondja, tarthatom majd nála a ruhatáramat, de nem akarja, hogy felvegyem az egzotikusabb darabokat, amíg vele vagyok. Az egyszerűbb dolgokat szereti.

Rawra Chin végignézett a ruhán, amelyet viselt. Egyszerű, szürke pamutblúz volt rajta, és egy hasonló anyagból készült szoknya. Fehérarany haja keskeny vállát verdeste, színével életet lehelt a borongós hangulatú összeállításba. Haja úgy világított a blúza fölött, ahogy a halvány fáklyafény tükröződik az eső mosta, szürke macskakövön. Láthatóan elégedett volt jelmeze szokatlan visszafogottságával és kifinomultságával, felvonta a szemöldökét, és a teáscsészéik felett Som-Somra mosolygott.

– De elég az én szerelmi életemből és hiúságomból. Neked hogy szolgált a szerencséd az elmúlt öt év során?

A kettéosztott arcból egyetlen élő szem bámult vissza rá. Senki sem szólalt meg. A Szerencse Városa felett nagy ragadozó madarak buktak a mélybe rikoltva, ami úgy hangzott, mintha csecsemőket szakítottak volna ki a földből, hogy aztán felvonszolják a visító kisdedeket az égbolt fenyegető kupolájába.

Rawra Chin a visszatérése utáni ötödik napon bőrből készült bricsesznadrágban jelent meg Som-Som erkélyén, öveként egy vaskos kötéldarabot viselt. Nem reflektált szabászattal kapcsolatos preferenciája száznyolcvan fokos fordulatára, de Som-Som soha többé nem látta szoknyában, és feltételezte, hogy emögött Foral Yatt puritán ízlése áll. Az előadóművész lemondott a sminkelésről és az ékszerviselésről is, leszámítva egy egyszerű, dísztelen vasgyűrűt, amelyet a bal kisujján hordott. A tíz kis tükröződő köröm már rég a múlté volt.

Két héttel visszatérése után Foral Yatt rábeszélte, hogy borotválja le a haját.

Amikor az ezt követő reggelen Som-Sommal üldögélt az erkélyen, néhány másodpercenként megszakította a monológját, és egyik tenyerével hitetlenkedve végigsimította a sörtéket a halántékától a tarkója felé. Beszédén erőltetett vidámság érződött, de a tekintetében volt valami idegesség és izgágaság. Som-Som meglepetten eszmélt rá, hogy Rawra Chin már nem tűnt vonzónak. Mintha a karizmája elpárolgott volna, vagy mintha azt is könyörtelenül levágták volna róla, mint napsugárszínű haját.

– Szerintem így jobban nézek ki, szerinted nem?

Som-Som nem válaszolt.

– Úgy értem, szóval, nagyon megváltoztatott. És szerintem jót tesz majd a hajammal, miután visszanő. A festéstől régebben olyan sprőd lett, egy teljesen új frizura nagy megkönnyebbülés lesz. És persze Foral Yattnek így jobban tetszik.

Utóbbi mondatának látszólagos könnyedségét leleplezte máshol járó tekintete, és nyugtalan zavarától terhes atmoszférája.

– Mármint, értem, milyennek tűnik ez, mit gondolhatnak erről azok, akik nem ismerik, de… – Egyetlen mozdulattal gyengéden végigsimított a fején. – De az, hogy hogyan öltözködöm, fontos neki. Fontos neki, hogy nézek ki, fontos neki, hogy nézek ki, amikor szeretkezünk.

Som-Som megköszörülte a torkát, és megosztotta az előadóművésszel, hogy hívták azt az utcát, ahol régebben élt, még az előtt az éjszaka előtt, amikor az anyja kézen fogva átvonszolta a város hangzavarán az Elnémítás helyszíne felé. Rawra Chin csak mondta tovább a magáét, mit sem törődve a közbevetéssel, szeme üres volt és álmatlan, tekintete még mindig a koszos csempére szegeződött.

– Megváltozott, tudod? Már más dolgok érdeklik. És ez engem nem zavar. Szeretem. Nem bánom, hogy miket akar tőlem. Még tetszik is, néha nekem magamnak is, nem csak miatta. És pontosan az, hogy nekem is tetszik, néha megrémít. Mármint nem ténylegesen megrémít, de olyan, mintha minden változna és mozgásban lenne a talpam alatt, és én is változnék, és úgy érzem, ennek meg kéne ijesztenie, de nem ezt érzem. Olyan könnyű csak úgy belecsúszni. Könnyű hagyni, hogy megtörténjen. De nem bánom. Szeretem, és nem bánom.

Az udvar kitágult pupillájában valaki elkiáltotta Rawra Chin nevét. Som-Som a járdalapok felé nézett, egy pillanatig nem tudta hová tenni az idegent, aki ott állt, aztán mégis sikerült összekötnie az ismerős arcot a beazonosíthatatlan testtartással és viselkedéssel, az egymáshoz nem illő részletekből pedig végül összerakta, hogy Foral Yatt az.

Rawra Chin igazat beszélt. Foral Yatt tényleg megváltozott.

Ahogy alattuk állt, és feltette egyik kezét, hogy ne süssön a szemébe a nap, a vonásaira vetülő árnyék sem fedte el a változást. A színész kevésbé tűnt szikárnak. Som-Som feltételezése szerint ez legalábbis részben amiatt volt, hogy Rawra Chin vagyona átalakította a költségvetését és az étrendjét.

Az öltözéke is feltűnően eltért attól a komor és funkcionális viselettől, amelyet korábban favorizált. Most hosszú tunikát viselt, amelynek kékje olyan mély és vibráló volt, hogy már-már irizált. Derekán kétszer körbetekert, széles, narancssárga selyemöv feszült, buggyos nadrágja szintén narancsszínű volt, különböző árnyalatú, helyenként már-már fehér foltokkal. Cipőt nem viselt, lába csodaszép volt, és sokkal kisebb, mint amilyenre Som-Som számított volna. Valami fénylett rajta, csillámló köd ülte meg a lábujjait.

– Rawra Chin? Mindjárt ehetünk.

A hangja is megváltozott, könnyebb lett, és magabiztosságát zeneiség patinája festette alá. És volt még valami, valami, ami mindennél jobban látványossá tette az átalakulását, valami olyan nyilvánvaló, hogy Som-Som elsőre észre sem vette. Rawra Chin a távozáshoz készülve exkuzálta magát, nem is fárasztotta magát azzal, hogy elvarrja monológja egyes szálait. Szokása szerint finoman megszorította Som-Som csuklóját, hogy a másik látványtól és hangtól elvágott agyféltekéjében létrejöjjön az információ, hogy látogatója indulni készül. Válaszként a félig maszkos nő felemelte a tekintetét, amíg nem találkozott Rawra Chinével. Amikor megszólalt, hangját olyan szomorúság nehezítette el, amelynek látszólag semmi köze nem volt a mondandójához.

– Szerintem akkoriban nem voltak olyan finomak az ételek.

Rawra Chin szája egyszer megrándult, az önkéntelen kis tikket követően pedig sarkon fordult, és leszaladt a keskeny falépcsőn az udvarra, ahol Foral Yatt várta.

Váltottak néhány szót, de túl halkan ahhoz, hogy Som-Som hallja, aztán elindultak a halványsárga ajtó felé. Som-Som nyújtogatta a nyakát, hogy lássa, amint távoznak. Még mielőtt kikerültek volna a látóteréből, sikerült azonosítania azt a szembeszökő változást, amitől annyira máshogy nézett ki az ifjú színész.

Szemöldöke fölött egyenetlen hóhatárként húzódva, füle peremének legteteje körül elkanyarodva, elkezdett kinőni Foral Yatt haja.

Az Órák Nélküli Házba való visszatérését követő tizenötödik éjszakán történt valami a halványsárga ajtó mögött, ami lehetővé tette, hogy Rawra Chin bepillanthasson végre a sötétségbe, amely már öt hosszú éve várt rá kiéhezve. Akkor ment be a Házba, hogy elköltse a vacsoráját Foral Yatt-tel, amikor a nap vérvörösbe borította a nyugati látóhatárt, és hajnalra már meglátta a mélységet. Még mintegy három napig képtelen volt felfogni az alatta megnyíló üresség nagyságát, de annál az első bepillantásnál elkezdődött valami. Mintha beleejtett volna egy kavicsot a szakadékba, amely elnyelni kívánta őt, és várta volna, mikor hallja a csobbanást. Amikor erre még három nappal később sem került sor, megértette, hogy a feketeség feneketlen, és nincs remény.

Azon a kora estén azonban, amikor benyitott a halványsárga ajtón, háta mögött a napnyugtával, orra előtt a rotyogó fazékból gőzölgő fenséges illatokkal, még nem vetült rá az árnyék. Úgy érezte, minden szorongása kordában tartható.

A fehérített faasztalnál egymással szemben ülve gyorsan megvacsoráztak, aztán Rawra Chin eltakarította a maradékokat, Foral Yatt pedig bevonult a hálókamrájába, hogy felkészüljön az esti teendőire. Miközben egy darabka makacs hüvelyes megszáradt maradványát kapargatta a színész tálkájának pereméről, Rawra Chin szórakozottan azon tűnődött, vajon mivel foglalja el magát az este azon óráiban, amikor nincs szükség a jelenlétére a halványsárga ajtó mögött.

A korábbi estéken elsétált a kikötőbe. Ahogy nézte a vaszöld vízfelszínen tükröződő holdkorongot, megpróbált kifacsarni a helyzetéből valamiféle hűsítő kortynyi romantikát.

Hirtelen egyszerre fájdalmas és meglepett, de gyorsan elfojtott kiáltással lenézett, és észrevette, hogy a tálkára száradt, megkeményedett ételdarab piszkálása közben letörte a körmét. Minden körme tragikus állapotban van, gondolta, mindegyik egyenetlen, sok beszakadt, vagy tövig rágott. Elgondolkodott, vajon mennyi idő után nyerik majd vissza egykori eleganciájukat, és közben végigfuttatta a másik kezét lecsupaszított fejbőrén anélkül, hogy tudatában lett volna a gesztusnak.

Foral Yatt kiszólt neki a hálókamrából, ő pedig már indult is megnézni, mit szeretne, beletörölve a kezét ingje érdes, szürke szövetébe.

Miután átkelt a gyékényszőnyegen, és belépett a háló ajtaján, zavartan látta, hogy Foral Yatt behúzódott az ágyba, nem az esti kötelezettségeihez készülődött. A durva pamut ágyneműn feküdt félig csukott szemmel, keze erőtlenül hevert az ágytakarót alkotó festett zsákvászondarabokon.

– Ma este nem tudok dolgozni. Lebetegedtem.

Rawra Chin összevonta a szemöldökét. A színész nem úgy tűnt, mint aki rosszul érzi magát, a hangja sem árulkodott bizonytalanságról vagy gyengeségről, mégis azt állította, hogy beteg. Mintha azt szerette volna, hogy Rawra Chin értse, hazudik, mégis úgy reagáljon rá, mintha megcáfolhatatlan igazságról lenne szó. Ő magába nézve csak egészen enyhe meglepettséget vagy csalódottságot tapasztalva arra jutott, hogy ez nem zavarja. Elfogadta a kitalációt, mert ez volt a legkönnyebb.

– Na és, mi lesz Ouish úrnővel? Volt mostanában néhány este, amikor nem dolgoztál. Ha egy szoba használaton kívül van, az veszteséget jelent számára. Ilyesmiért megvált már emberektől.

Bár mostanra megvakult, és már a halál küszöbén járt, Ouish úrnő még mindig domináns jelenléttel bírt az Órák Nélküli Házban. Még Rawra Chin is, aki már öt éve nem dolgozott itt, félelem és tisztelet elegyével gondolt az asszonyra. Foral Yatt újra megszólalt látványosan mű betegágyából:

– Igazad van. Ha ma este nem lesz elvégezve a munkám, nagy bajba kerülök.

Felnyitotta leengedett szemhéját, és egyenesen Rawra Chin szemébe bámult. Elmosolyodott, tudatában annak, hogy a mosolya semmit nem változtat meg köztük. Az előadás közös megegyezésen alapult. Száraz és kimért hangon folytatta:

– Ezért ma este neked kell elvégezned a munkámat.

Mintha hirtelen funkciózavar állt volna be Rawra Chin elméjében, amely nem engedte, hogy értelmet csiholjon Foral Yatt szavaiból. „Ezért”, „kell”, „elvégezned”, „munkámat”: mindez olyan idegenül hangzott, hogy már-már meggyőzte magát róla, a színész ott helyben rögtönözte a szavakat. Újra meg újra átfuttatta a fejében a mondatot. „Ezért ma este neked kell elvégezned a munkámat.” „Ezért ma este neked kell elvégezned a munkámat.” Mit jelentett ez?

Aztán, a kijelentés okozta sokkból feleszmélve, megértette.

Megrázta a fejét, és még az iszonyában is képes volt meglepődni azon, hogy nem érnek puha hajszálak a nyakához. Alig hallhatóan azt mondta:

– Ne. – Nem azt akarta mondani, hogy nem fogja megtenni. Hanem azt, hogy „Kérlek, ne!”.

De Foral Yatt nem ismert nemet.

Donna Blerot fogta Rawra Chin kezét (egy nő kezét?, egy férfiét?), és felhúzta szőrmesátra alatt, bele a vaskos lábai közötti nedvességbe. A torz nő semmit sem viselt egybefüggő ruhája alatt, húsa nyirkos volt és tömör, akár a kelt tészta.

Később – amikor elmerült a nő testében, miközben az elnyúlt az asztalon, és hangtalanul tátogott, akár egy vágódeszkára került hal – Rawra Chin lenézett Donna Blerot-ra, és meglátta azt a bizonyos mélységet. A nő testéről felhúzott szürke szőrme most eltakarta az arcát, anyajegyestül-mindenestül. Az asszony egy kába pillanatra úgy festett, akár egy vízi hulla, amely a Szerencse Városát övező partszakaszra sodródott, és amelynek máris lefedték valamivel felpüffedt, hal rágcsálta arcát.

Rawra Chin a rosszulléttel küszködve úgy irányította a tekintetét, hogy a saját testét nézze, amely fénylett az izzadságtól, és gépiesen mozgott előre-hátra, belökött és visszahúzott, akár egy idegen kézre húzott kesztyűbáb. A saját ágyékából előmeredő, kemény hímtagra nézve eltűnődött, hogy lehet, hogy ezt csinálja. Nem érzett vágyat a süket nő és vonagló-ziháló kétségbeesése iránt. Kizárólag szégyen és viszolygás öntötte el. Hogyan tudott a teste fenntartani ilyen hévet ilyen rettenet láttán?

Később Donna Blerot megcsókolta Rawra Chint, és távozott, bezárva maga mögött a halványsárga ajtót. Az előadóművész meztelenül ült az egyik keményfa székben, két könyökét az asztalon pihentette maga előtt, arcára rázárult a tenyere, akár egy templom behúzott kapui. A matróna csókjának emléke még mindig megülte a száját. Mintha valamilyen lapos, kesernyés ízű puhatestű próbált volna bemászni rajta, fénylő nyálkacsíkot hagyva az állán. A kép kicsusszant az elméjéből, le a torkán, be a gyomrába. Enyhe, figyelmeztető rándulást érzett, és kínozni kezdte magát a kora este sebtében felfalt vacsorájuk képével. Ahogy a zselés, félig megolvadt zsírcafat lecsúszott a szürkés-rózsaszín húsrudakról…

Rawra Chin csendben küzdött a hányinger ellen, nem is hallotta, hogy Foral Yatt kijött a hálókamrájából, csak akkor vette észre, amikor már ott állt mellette.

– Na tessék – szólalt meg a színész. – Annyira rossz volt?

A hangjától összerezzenve Rawra Chin arrébb húzta az egyik kezét, hogy csak a fél arca maradjon takarásban, és kinyitotta a szemét. A padlóra nézett, a feje mozgatása nélkül csak térdtől lefelé látta Foral Yattet, ami elviselhetetlennek érződött.

A színész lábfejei olyan fehérek voltak, akár a friss mandula.

Minden lábujjkörmére egy-egy apró tükröt erősítettek. A miniatűr, ragyogó medencék felszínéről Rawra Chin bámult vissza önmagára, tíz higanyban fuldokló rovar.

Miután bizonytalan mozdulatokkal felkelt a székéből, és elhaladt Foral Yatt mellett, Rawra Chin betámolygott a fürdésre és ürítésre fenntartott helyiségbe. Láva tolult a torkába, elöntötte a száját, és már zokogott, amikor hangosan kiürítette gyomra tartalmát a kicsorbult szélű, megsárgult kézmosóba. Miután nem maradt benne semmi, még öklendezett, amíg el nem múlt a rángás, aztán felemelte a fejét, hogy reszkető könnylencséjén keresztül végignézzen a helyiségen.

Valamin megakadt a szeme: zöld, homályos csillanást látott a szekrény tetején, ahol Foral Yatt a szappanjait, parfümjeit és olajait tárolta. Egyik keze tompa élével megtörölte a szemét, és megpróbált összpontosítani a figyelmét felkeltő smaragd foltra. Stabil pontot kínált, amelyen lehorgonyozhatta észlelését, miközben továbbra is émelygett. A tárgy fokozatosan kiélesedett a mosdó nyirkos félhomályában.

Apró szemüregek meredtek rá. Mögöttük, az áttetsző zöld koponyán belül kitalálhatatlan álmok pácolódtak medvecukor-illatú agyi nedvekben.

Rawra Chin a méreggel teli koponyára bámult. Az visszabámult rá, de tekintete semmit sem árult el.

Telt az idő az Órák Nélküli Házban. Rawra Chin a visszatérését követő tizennyolcadik éjszakán a sötétség martalékává lett. Ami korábban csak belenyalt és megízlelte, most nagyra tátotta a száját, és apránként falatozni kezdett belőle.

Rawra Chin részeg volt, bár akkor is így történt volna, ha nem az. A vacsoraasztalnál ülve kínjában túl sok bort töltött magának, hátha így tompíthatja valamelyest öngyűlölete élét. Az alkohol azonban csak még jobban összekuszálta a szorongásait, megfoghatatlanabbak, még kibogozhatatlanabbak lettek tőle. Most a nyitott ajtóban állt, egyik kezével a halványsárga fafelületen támaszkodva kinézett az elhagyatott udvarra, és nagy, reszelős kortyokban itta be az őszi levegőt. Ettől semmivel sem lett kevésbé hangos a fejében a zsongás, mintha valami rémes méhkas ékelődött volna a két füle közé. A közömbös fekete járdalapokra bámulva megértette, hogy el kell mennie innen. El kell hagynia Foral Yattet. El kell mennie most azonnal, és vissza kell térnie a színtársulatban dolgozó jelmezes fiúk pihentető fecsegéséhez, a végtelen mennyiségű szöveg memorizálásának megnyugtatóan sivár folyamatához. Ha nem indul el most rögtön, akkor örökre itt ragad, a körülmények súlyos szekere alá szorul, és hiába fog kiabálni, hogy valaki hessegesse már el a legyeket. Ha nem indul el azonnal…

A mögötte lévő szobák valamelyikéből Foral Yatt a nevén szólította.

Rawra Chin felnézett a széles, obszidiánfekete tóról, amely felett a boltíves átjáró magasodott, azon túl pedig Liavek városa terült el.

Foral Yatt egyre türelmetlenebb hangon újra hívta.

Rawra Chin sarkon fordult, és visszasétált a házba, bezárva maga mögött a halványsárga ajtót. A színész a hálókamrában volt, ahogy általában az óta az este óta, amikor arra utasította, hogy szolgálja ki Donna Blerot-t, az első nőt, akivel Rawra Chin intim kapcsolatba került. Most azt feltételezte, Foral Yatt azért hívja, hogy megint ugyanerre utasítsa, és éppen csak egy pillanatig eljátszott magában a visszautasítás lehetőségének ábrándjával.

– Szerelmem? Meggyújtanád nekem a lámpást? Olyan sötét van itt. – Foral Yatt hangja, amely Rawra Chin visszatérése óta többször is megváltozott, metamorfózisa új szakaszába lépett. Bársonyosra puhulva inkább volt csábító, mint parancsoló. Rawra Chin kínlódott pár másodpercig a kovakővel, mire a gyújtós lángra kapott, aztán a lámpás kanócához érintette a tüzet. Kénsárga fény buborékja kezdett lüktetni a helyiségben, addig reszketve, amíg a láng mozdulatlan lett, és fénye megállapodott. Rawra Chin elfordult a lámpától, az általa életre keltett ragyogástól fehéren izzó férgek vésődtek a retinájára. Foral Yatt a foltvarrott takarón feküdt az oldalán, fél könyökön támaszkodva, ujjbegyei elvesztek a halántéka körüli feszes, szőke fürtökben. Kék arcfesték széles, átlós sávja szelte ketté az arcát, bal szemöldökétől, bal szemén és orrnyergén át egészen arca jobb feléig megfestve a bőrt. Egy keskenyebb vörös csík húzódott az arca felső pereménél – alig szélesebb egyetlen ecsetvonásnál –, mívesen faragott vonásai hegyvölgyeinek mentén, és a jobb füle alatt véget ért.

A színész Rawra Chin egyik jelmezét viselte.

Hosszú, lila köntös volt, vállrészénél extravagáns fodrokba gyűrve, mindkét kart csupaszon hagyva. A gallérja magas volt, felért az ádámcsutkájáig, ez alatt az anyag tömör volt és átlátszatlan, egészen a szegycsont alatti demarkációs vonalig. Ott a ruhát mintha hosszú csíkokra szabdalták volna, amelyek a bokájáig értek, minden második lila csíkot kivágták, és helyükön hópehelymintában kötött korallrózsaszín betoldás lógott, amely látni engedte alatta a bőrét. Lábujjain és kézujjain is apró tükrök díszelegtek.

A fal egyik hasadékán szellő suhant be a parfümillatú levegőbe, olyan hanggal, mint amikor egy gyerek belefúj egy keskeny palack szájába, és a lámpás lángja megrezzent. Pár pillanatra fények és árnyékok hadseregei rohamoztak oda-vissza, mintha határvillongások zajlottak volna. A Foral Yatt szemgödrében meggyűlő árnyékok kiömlő kátrányként folytak az arcára, hogy aztán a szemöldöke alatti mélyedésbe csoportosuljanak. A férfi nagy műgonddal harsány indigókékre festett szájával mosolygott fel Rawra Chinre.

– Muszáj volt visszajönnöm. Nem hagyhattalak csak úgy itt.

Mindkét mondat első szavait olyan buján és affektálva hangsúlyozta, hogy miközben Rawra Chin próbálta felfogni, miről beszél a színész, ugyancsak erőlködve igyekezett azonosítani a hangfekvést is, amely őrjítően ismerős volt ugyan, de képtelen volt hová tenni.

– De… Hogy érted? Nem mentél sehová. Nem…

Rawra Chin érezte, hogy valami kezd lesújtani rá, hogy rettenetes sebességgel közelít felé valami, ami megdermeszti az akaratot, valami elkerülhetetlen. Mint azokban a történetekben, amelyeket régen hallott napfogyatkozásokról, amikor az emberek látták, hogy óriási holdárnyék közelít feléjük a tájon át, hatalmas bolygónyi sötétség kebelezi be az apró mezőket és legelőket olyan sebességgel, amely csak önmagához mérhető. Az illatos helyiségben állva meg tudta érteni a rettegésüket. Az árnyékvilág már a nyakában volt. Még egy pillanat, és végtelen, kikerülhetetlen tömege alá szorul.

Az ágyon fekvő Foral Yatt újra megszólalt. A hangsúlyait alkotó mintázatok továbbra is a felismerhetőség peremén táncoltak, gúnyolódva, elérhetetlenül.

– Elhagytalak. Nem emlékszel? Elhagytalak, annyira fontos volt nekem, hogy az emberek megismerjék a nevem. Tudom, neked ez akkor biztosan igazságtalannak tűnt, de te csak átlagos voltál, én különleges teremtmény vagyok. Van bennem valami ritkaság, valami egyedülálló vonzerő, amit az emberek nem is tudnak szavakkal leírni, és bár őszintén, tényleg tiszta szívből szerettelek, kötelességem volt megmutatni ezt a kincset, ami vagyok, a világnak és a benne élőknek. Ezt nyilván képes vagy felfogni, nem?

Rawra Chinnek hirtelen eszébe jutott, honnan ismeri a hangot, amelyet most Foral Yatt használt. A sötét bolygó lezuhant rá, ő pedig nem tudott kikászálódni alóla.

– De mindez már a múlté. Most már mindenütt ismerik a nevem, és molylepkékként vonzza őket a bennem lobogó tűz, amelynek természetét csak én tudom leírni. Most már teljes vagyok, és szabad, hogy újra szeresselek. Imádlak. Bálványozlak. Szeretlek, a világon mindennél jobban szeretlek, kivéve a hírnevet. De…

A paródia leírhatatlanul gonosz volt, tagadhatatlanul pontos. Miután azonosította a hangot, Rawra Chin nem tehetett mást, mint hogy elfogadta a hozzá tartozó arc kegyetlen tükörképét. A fantomhold fekete súlyától megdermedve csak némán figyelte, ahogy Foral Yatt leleplezi az önteltséget, értelmetlenséget és állandó kibúvókeresést, amelyek létezése sarokköveit alkották.

A fiatalember elnyúlt az ágyon, és kék alsó ajkához érintette ujjbegyei ragyogó konstellációját, elpantomimezve egy szorongó és döntésképtelen előadóművészt. Amikor felnézett Rawra Chinre, hosszú szempillái jelzőzászlókként rebbenve próbáltak kicsikarni némi együttérzést, míg az állkapcsa a ki nem mondott szavak súlyától remegett. Végül, amikor már az abszurditásig nyújtotta melodrámai habozását, a szavak felfokozott izgalommal törtek elő belőle:

– …de még mindig szeretsz?

Várt egy kicsit, és pislogott kettőt.

– Annak ellenére, amit tettem veled?

A szoba egyik sarkában a félkegyelmű gyermek megint fújni kezdte a keskeny szájú palackját, mire felbolydult a helyiség fény-árnyék mintázata.

Rawra Chin, egy rémálom viharos óceánjában sodródva, hangot hallott a messzeségből.

– Van alvó gyík a golyóban?

A hang annyira mély volt és maszkulin, hogy egyből azt feltételezte, Foral Yatté, de Foral Yatté már nem ilyen volt. Akkor kié lehetett? Amikor megfogalmazódott benne a válasz, az érzékei már annyira megviseltek voltak, hogy csak egészen halkan csengett benne a kétségbeesés. Természetesen az ő hangja volt.

Foral Yatt az ágyon fekve elmosolyodott, és vontatottan a hátára fordult. A mosoly, amelyet éppen viselt, Foral Yatthez tartozott, nem a groteszk, de találó Rawra Chin-karikatúrához, amikor azonban megszólalt, az ő hanghordozását használta.

– Talán én is egy golyó vagyok. Lehet, hogy az a kifürkészhetetlen minőség, amit az emberek érzékelnek bennem, maga a gyík, amely összegömbölyödve pihen bennem, anyagi valósága kérdéses, de az elmére gyakorolt hatása vitathatatlan.

Tekintetük összekapcsolódott: abban a pillanatban olyan kölcsönös megértéssel kerültek tudatába egymásnak, amely a kígyók és nyulak között létezett az idők kezdete óta. Foral Yatt megnyalta indigókék ajkát, és kiélvezte a kegyelemdöfés előtti, hosszú pillanatot.

– Eláruljam neked, hogy hívják a gyíkomat? Eláruljam, hogy hívják azt a valamit, ami sebezhetővé, imádottá, bálványozottá, népszerűvé tesz?

A válasszal már tisztában lévő Rawra Chin vadul megrázta a fejét, de képtelen volt kiadni bármiféle hangot.

– Bűntudatnak hívják.

Tessék. Kimondták. A színész tudta. A lámpás lángja megrezzent. Az árnyékok újabb ütközetre indultak, aztán visszavonultak, újrarendezték soraikat a következő támadáshoz.

– Tudod, ez létfontosságú a lényem szempontjából. Ez a fájdalom mozgat engem, nélküle semmi vagyok. Jaj, szerelmem, úgy szégyellem magam a sok nyomorúság miatt, amit neked okoztam.

Ahogyan Rawra Chin az ágy lábánál állt, és finoman dülöngélt, a vacsorához elfogyasztott bor már keserűnek érződött a gyomrában. Összezavarodott, ahogyan a jelentés különféle rétegei elkezdtek egymásra hajlani, új formákat alkotva, akár a művészi igénnyel meggyűrt papírból készült gyerekjátékok. Vajon Foral Yatt a saját érzéseiről beszélt, vagy azokat a fájdalmakat parodizálta, amelyeket benne érzékelt? Esetleg őszintén megbánta, hogy ennyire epés előadást rendezett számára? A Rawra Chinen hurrikánként végigsöprő félelem és zavarodottság közepén neheztelés kezdett kicsírázni, fagyosan és fényesen a forgószél mozdulatlan szemében.

Hogyan merészelt Foral Yatt bocsánatot kérni? Hogyan merészelt megértésért fohászkodni egy ilyen elviselhetetlenül megalázó produkció után? Egyre nőtt a harag Rawra Chinben, ahogy jeges tekintettel végignézett az ágyon fekvő férfin, a felcsíkozott lila köntös alatti sebezhető és védtelen test fokozatosan olyan dühöt gerjesztett benne, mint az a kibírhatatlan kislányhang.

– Meg tudsz bocsátani nekem? Jaj, szerelmem, olyan zordnak tűnsz. Milyen tapintatlan volt tőlem, hogy ilyen rémes, meggondolatlan módon fájdalmat okoztam neked.

Foral Yatt felült, és esdeklő mozdulatot tett Rawra Chin felé, karjai hattyúnyakakként nyúltak ki a vállánál lévő fodrok közül. Tekintetével könyörgött, hogy véget érhessen a magára vett önostorozás agóniája, kék szája hallhatatlan félszavakkal próbált magyarázkodni és bocsánatot kérni, úgy csücsörítve, mintha a megváltás csókjára áhítozna.

Akkora erővel, amekkorát csak össze tudott gyűjteni magában, Rawra Chin visszakézből szájon vágta, elkenve a kék szájfestéket a színész arcán és rá saját öklére.

Az ütés száraz csattanását és a férfiból kiszakadó fájdalomkiáltás hangját visszhangozták a hűvös kőfalak. Foral Yatt hátraesett, eltakarta az arcát, és az oldalára fordult, Rawra Chinnek háttal összegömbölyödött a foltvarrott takarón.

Amikor hirtelen fejbe vágta a férfi ívbe görbült gerincének látványa, amelyet a köntös összezilált rojtjai most látni engedtek, Rawra Chin érezte, hogy a szíve mélyén lüktető haragba egyszer csak belevegyül az ágyékánál tapasztalható nyomás, egyre merevebb pénisze nekifeszült hamuszürke bricsesze börtönfalának. Foral Yatt az ágyon fekve tapogatta a száját, és sírva fakadt. Rawra Chin hirtelen zsibbadtnak és ormótlannak érződő ujjai, mintha saját akaratnak engedelmeskednének, kötélöve csomója felé nyúltak, ahol mintha egy kemény kenderököl nyomódott volna a hasának.

Kétszer erőszakolta meg Foral Yattet, kíméletlenül, és egy csepp örömet sem lelt benne.

Amikor végzett, megértette, milyen kárt tett önmagában is, és hangtalanul sírni kezdett, ahogyan a férfiak szoktak, csak ült a takaró szélén rázkódó vállal. Foral Yatt mögötte feküdt az ágyon, és a szemközti falat bámulta. Rawra Chin spermája eddigre kicsi, szabálytalan ovális alakban rászáradt a színész jobb térde feletti szőrtelenített, alabástromra emlékeztető felületre, ahol a bőr enyhén összeráncolódott a vékony, átlátszó lakkréteg alatt. A férfi szórakozottan piszkálgatta tükröződő körmeivel, és egy szót sem szólt.

A lámpás kanóca egyre jobban összement, míg végül a viasz lecsöpögött, és a láng elhalt. Így lehetett mérni az idő múlását az Órák Nélküli Házban.

– Nem volt hozzá jogom. Nem volt jogom így bánni veled…

– Kérlek. Nem számít.

– Maradsz? Itt maradsz velem?

– Nem tudok.

– De… Mitévő legyek, ha elmész? Semmi okod elmenni.

– Ott a munkám. A munkám, a karrierem.

– És velem mi lesz? Hát nem érted, hogy ha elmész, én csapdában maradok? Így soha nem szabadulok innen. Kérlek. Megteszek bármit, amit akarsz, csak ne hagyj itt.

– Erre az előtt kellett volna gondolnod, hogy bosszút álltál rajtam.

– Jaj, kérlek, de hát mondtam, hogy sajnálom. Nem tudsz arra gondolni, mit jelentettünk egymásnak, és megbocsátani?

– Késő, szerelmem. Túl késő.

– Nem engedlek el. Nem hagyom, hogy megint elváljunk.

– Kérlek. Nem akarok jelenetet. Annyira kínos volt a legutóbbi.

– Emiatt ne aggódj. Egyáltalán nem fogok balhézni.

– Helyes. Most el kell küldenem a Ház egyik lelencét, hogy reggelre hívasson nekem egy kocsit, ami visszaszállítja a ruhatáramat a fogadóba.

– Nem hagysz nekem semmit? Kérlek. Legalább a lila köntöst hadd tartsam meg.

– Nem.

– Nem látod, mit csinálsz velem? Mindent elveszel! Hogy jutottunk idáig?

– Ne légy naiv. A Szerencse Városában élünk.

– Te tényleg szerencséről magyarázol nekem? Én már nem is vagyok biztos benne, hogy létezik olyan. Tényleg van szerencse, vagy csak körülmények vannak bármiféle forma vagy mintázat nélkül, vagy egy értelmetlen hullám, amely eltöröl mindent, ami korábban történt?

– Van alvó gyík a golyóban?

Ahogy az erkélyén ült, és szórakozottan rágcsálta a sápadt kék virágokat, amelyeket az ablakában lévő virágládából húzkodott ki, Som-Som végignézett az Órák Nélküli Ház udvarán.

Nem sokkal korábban, a hajnalpír megjelenésével egy időben hintó állt meg az ívelő falakon kívül. A félig maszkos nő arra gondolt, valószínűleg Rawra Chin hagyja el a Házat, hogy visszatérjen mesés életébe, a hét merőben különböző ajtón túli világba.

Mivel Rawra Chin eredetileg nem hetekben, hanem hónapokban mérve beszélt az itt-tartózkodásáról, Som-Som feltételezte, hogy váratlan távozása a Foral Yatt-tel való kapcsolatába kúszó sötét árnyalatokkal magyarázható. Eltűnődött, az előadóművész vajon beugrik-e még hozzá egy búcsúra, és elválásuk gondolatára szomorúság facsarta el a szívét.

Fájdalma mellett óriási megkönnyebbülést is érzett. Örült, hogy Rawra Chin nem adta meg magát a Ház rettenetes tömegvonzásának, és már csak ezért is reménykedett benne, hogy a szerencse messzire repíti majd az ölelő karokként ívelő szürke falakon túl.

Amikor kinyílt a halványsárga ajtó, a hang egy drágakő élességével hasított a néma reggelbe, és amikor Som-Som kihajolt az erkélyén, az elegáns, bíborvörös leplekbe öltözött alak kilépett a hideg, fekete járdalapra, ahol az éjszakai fagy leheletfinom zúzmararéteget hagyott maga után.

Som-Som számára, aki kilencéves kora óta nem élvezhette a mélységélesség előnyeit, úgy tűnt, mintha egy önjáró vércsepp szivárgott volna ki a Ház bőrén tátongó halványsárga sebből, végiggördült az udvar fagy marta, fekete korongján, és lassan a túloldalon magasodó boltív felé csorgott. Időnként láthatóvá vált egy kétdimenziós, fehér kéz, vagy – a perspektívától függően – egy krémszínű szirom, amely rövid időre felúszott a vörös folt felszínére, aztán újra eltűnt.

Ahogy a bíborvörös gyöngy átkelt az udvaron, ezt a valamit egy másik megfigyelő, akit nem sújtott Som-Som nyomorúsága, emberi lényként ismerte volna fel. Az alak az udvar felénél megállt, megfordult, és úgy hajtotta hátra a fejét, hogy egyenesen Som-Som szemébe nézhessen, mintha azóta tudatában lett volna a félig maszkos nő jelenlétének, hogy kitette a lábát a halványsárga ajtón. A vörös foltban fokozatosan egy arc élesedett ki.

Foral Yatt nézett fel Som-Som szemébe, abba is, amelyik tudott pislogni, és abba is, amelyik nem.

Arckifejezése egy pillanatig titkolózónak tűnt, és olyasfajta bűntudat színezte át, amelyet Som-Som felkavaróan ismerősnek érzett, aztán elmosolyodott. Hosszú, semmilyen órával nem mért másodpercek teltek el, míg a tekintetük továbbra is összekapcsolódott, aztán a férfi sarkon fordult, és ment tovább a széles, fekete körön át, majd kisétált a magas kőboltív alatt.

Néhány másodperccel később gyeplők csattogása hallatszott, aztán paták dobogása a macskakövön, ahogy a lovak felélénkültek, és elügettek Liavek kanyargós főutcáin, ahol száz rotyogó reggeli megnyugtató illata lengedezett az összebújó épületek között.

Som-Som mozdulatlanul ült az erkélyén, tekintete még mindig arra a pontra szegeződött, ahonnan Foral Yatt az imént felnézett rá. A férfi mosolya ott maradt, tovább időző fantomképként a félig maszkos nő lelki szemei előtt. Olyasfajta mosoly volt, amilyet Som-Som látott már korábban is, ezért azonnal felismerte.

Egy varázsló mosolya volt. Egy szerencsekovács arckifejezése, aki végre megtapasztalta az elégedettség rég várt érzését. Nem tudni, pontosan mennyi idő telt el, amíg Som-Som mozdulatlanságba merevedett. Üres kifejezés dermedt az arcára, megteremtve az egység látszatát kettészelt vonásai között: a megrökönyödés ezúttal az arca élő felét alakította porcelánná.

Olyan hirtelen állt fel, hogy a mozdulattal az erkély padlójára borította a székét. Gyorsan, különös szaggatottsággal közlekedett. A sok gyakorlás és önfegyelem, amivel képes volt leplezni a mozgással kapcsolatos nehézségeit, egy pillanat alatt odalett, ahogy lerohant a keskeny falépcsőn, és átsietett a kerek udvaron.

A halványsárga ajtó nem volt bezárva.

Rawra Chin az asztalnál ült mereven, kihúzva magát az egyik egyenes hátú széken. Úgy tűnt, az asztallap fehér fafelületén heverő két tárgyat nézi, amelyek a homályos hajnali fényben alig voltak kivehetőek. Som-Som az asztalhoz közelítve hunyorított a szemével, amelyik még képes volt hunyorítani.

Az egyik tárgy egy sima rézgolyó volt, amely semmit sem jelentett számára. A másik úgy nézett ki, mint egy tojás, amelynek szépen leszelték a tetejét.

Csakhogy zöld volt.

Továbbá volt benne egy üres szemgödör és egy ajaktalan száj.

Som-Som orrát medvecukor illata csapta meg, ugyanabban a pillanatban, amikor ráeszmélt, hogy Rawra Chin azóta nem vett levegőt, hogy ő belépett a helyiségbe.

Nem a testi iszonyodás miatt hőkölt hátra, hogy aztán zihálva és botladozva kitámolyogjon a halványsárga ajtón át az udvarra, mert ami odabent fogadta, az túlságosan nagy volt ahhoz, hogy megmaradjon vele egy helyiségben. Nem is a holtak jelenlétével kapcsolatos idegenkedés miatt. A varázslók szajhái szolgálatvégzésük során rosszabb dolgoknak is szemtanúi voltak, mint a halandóság hétköznapisága, és az Órák Nélküli Házban elég gyakran került sor öngyilkosságra ahhoz, hogy ne tulajdonítsanak neki túl nagy jelentőséget. Ahhoz biztosan elég gyakran, hogy ne váltson ki ilyen szélsőséges reakciót olyasvalakiből, akinek az ügyfelei időnként más fajhoz tartozó teremtményekké, vagy gyönyörük csúcsára érve kavargó, hófehér páralényekké változtak át.

Nem is egészen olyan iszonyodás volt ez, amely az elmét bénította meg, és nem is igazán a lélek undora. Nem volt sem formája, sem dimenziója, amelyet a lány meg tudott volna ragadni, éppen ez volt benne az igazán iszonyatos. Szörnyűséges bűntettet követtek el, olyan visszataszító mértékű atrocitást, amely egyúttal valahogy megfoghatatlan maradt. Mivel nem rendelkezett érzékelhető határokkal, szörnyűsége végtelen volt, és pontosan emiatt támolygott ki Som-Som a hideg, fekete udvarra.

Üvölteni akart, felrázni az Órák Nélküli Ház közömbös ablakait, amelyek még lehúzott redőnyökkel védekeztek a reggel fénye ellen, a mögöttük fekvők pedig az előző nap kiérdemelt pihenésüket töltötték. Ordítani akart, felébreszteni az egész Szerencse Városát, figyelmeztetni a rettenetre, amelyet akkor követtek el, amikor Liavek gyanútlanul elfordította a fejét.

De persze Som-Som semmit sem tudott mondani. A történtek iszonyata megrekedt az elméjében: valami hideg, pikkelyes és viszolyogtató, amit sem meglátni, sem megérinteni, sem másvalakivel megosztani nem lehetett soha. Ott sütkérezett összegömbölyödve a porcelánmaszk mögötti elérhetetlen sötétségben, bizonyíthatatlanul, cáfolhatatlanul.

Mintha ott sem lett volna.

Roboz Gábor fordítása

LEGENDA SEM

Tapasztalatom szerint, ha selymér van a dologban, akkor azt általában betudják gázvezeték-robbanásnak.

Mire Merelda nagy lármával végleg megérkezett az MSZVB összejövetelére – fenn parkolt, a régi, fedett piacnál, és fújtatva végigment az egész Fetter Streeten, mire eszébe jutott, hogy a lefűzős irattartó, benne az összes javaslatával a hátsó ülésen maradt, ami annyira jellemző volt rá –, a többiek szinte már mind ott voltak. Az ingatlanügynökség utcai ajtaja csak csukva volt, nem zárva. Átszlalomozott a sötét irodahelyiségen hátra, a nagyobb konferenciahelyiségbe, belevetette magát a megbeszélés előtti kedélyes csevegésbe, és öt nyájas percet töltött azzal, hogy levegőbe cuppantott üdvözlésekkel köszönt mindenkinek.

A nagy asztal végében észrevette a nyugtalanul fészkelődő és kissé borostás Marcus Clarke-ot, a Megszokott Szürrealista Vizsgálóbizottsága alapítóját, amint lelkes szóözönnel árasztja el a gyászos képű David Watkinst. Mindig Watkins volt a paranormálissal foglalkozó csoport kétheti üléseinek leghivatalosabban öltözött tagja: a Chalcombe & Bentine fiókirodájának vezetője volt, az MSZVB-nek ezért volt lehetősége munkaidő után használni a helyiséget. Merelda leügyetlenkedte magáról esőfoltos kabátját, integetett tanár barátnőjének, Emmának, aki rajongott a kriptozoológiáért, és Dave-vel és Marcusszal szemközt, az asztal másik végénél ült. Esetlen beszélgetések lógtak és zörögtek atonális szélcsengőként az illatosítótól bőrszagú levegőben. Brian Appleby, vagyis Nagy Brian kísértetekkel kapcsolatos térítőbeszédet tartott a gót Adrianának, a média szakos egyetemi előadónak, aki valamikor néhány héttel ezelőtt csatlakozott a bizottsághoz. Brian Taylor, azaz Kis Brian már sorban a harmadik találkozóról hiányzott, de aztán Merelda arra jutott, hogy a feleségével – talán Sandra? – bizonyára még mindig nem alakult ki a napirendjük a kicsivel.

Nagyjából tehát tízen voltak. Nem is rossz. Errol Meeks épp az új gázkazánjáról mesélt valamilyen háztartási sztorit, amin mindenki nevetett, valamint nehezen megfogható bűntudata támadt, amiért nem volt több fekete a csoportban. A furcsa vezetéknevű Carl Valamivics ült a legközelebb az ajtóhoz: nem tűnt túl boldognak. Érthetetlen okból feltekert szőnyeg volt mellette az üres széknek támasztva, és Merelda arra gondolt, igazán szólhatott volna, hogy költözködik. Valószínűleg ezért volt ott a szőnyeg. A savanyú arca pedig minden bizonnyal Alison Macreadynek volt köszönhető, aki vasvillatekintettel méregette a férfit az asztal Dave és Marcus felőli végéből – itt foglalt helyet egy kupacban a barátaival és felső szomszédjaival, Steve és Sheila Dentonnal. Carl és Alison egy párt alkotott az elmúlt tizennyolc hónapban, tehát a szakításuk a legutóbbi alkalommal némi feszültséggel járt együtt. Sajnálatos, de hát előfordul az ilyesmi.

Merelda alkarjára terítette a kabátját, akárha torreádor lenne, és meg-megállva megkerülte az asztalt: mindenkivel váltott egy-két szót, mire az Emma melletti üres székhez ért. A mai este valószínűleg izgalmas lesz, tekintettel a vitára, amelyet Marcus tervezett – új irányba szerette volna vinni az MSZVB-t és negyedévente megjelenő, kis terjesztésű lapjukat, az Érdekes időket. Merelda helyet foglalt barátnője mellett, és megkérdezte, mit szól a fiatal tanárnő Marcus „ismeretlen vizekről” szóló elképzeléséhez, de Emma annyit mondott, nem egészen biztos benne, hogy érti a dolgot, majd témát változtatott, és mutatott a telefonján egy elmosódott felvételt, amelyet állítólag egy chupacabráról készítettek. A beszélgetés sustorgása meredek ívben csökkent, mint a moziban, amikor a vetítés előtt lekapcsolódnak a fények, és Merelda úgy vélte, mindjárt kezdődik a tényleges megbeszélés. Már alig várta.

Addig hagytam, amíg csak tudtam, aztán szabadkozva elköszöntem. Amikor kiléptem a szélbe és a szitáló esőbe, még hallottam, ahogy valaki azt mondja: „Hé, várj csak! Itt hagytad a… cuccodat”. Amit két héttel ezután mondtak nekem, annak alapján nagyjából ez volt a pillanat, amikor a selymér kiterjesztette két oldalsó darabját. Persze senki nem értette, hogy pontosan mi is ez, de lesz egy kevés idejük – egy, legfeljebb két másodperc –, hogy egyesével felfogják, pontosan mi nem. Azt is gondolhatnánk, hogy ilyen szélsőségesen alapos takarítással komoly kockázatot vállalok, de tapasztalatom szerint ez nem igaz.

Bármit mondott Marcus, bólogatott és időről időre mordult is valamit, mert kedvelte a srácot, ismerte is évek óta, de az igazat megvallva Davidnek fenntartásai voltak ezzel az egész „új irány” dologgal. A csapat teljesen rendben volt úgy, ahogy volt, habár úgy érezte, nem állhat elő ezzel. Kellemetlen volt a tudat, hogy ő az MSZVB legidősebb tagja, és nem akarta, hogy a többiek azt gondolják, ellenzi az új ötleteket, megcsontosodott, vagy bármilyen értelemben is vaskalapos. Egyáltalán használják még ezt a kifejezést? Nem tudta, és szomorúan beletörődött abba, hogy ettől csak még inkább vaskalaposnak számít.

Most, hogy belemelegedett, Marcus izgatottan bólogatott katonásan rövid frizurás fejével.

– Szóval, azok, akik beszámolnak valamiről, általában már létező kategóriákba tartozó dolgokról beszélnek. De mi van… mi van azzal, ha valaki olyasmivel találkozik, amire nincsen kategóriánk? Amire még szavunk sincs? Arról hogyan lehet beszámolni? Nem mondanánk róla semmit, nem igaz? Ezernyi olyan esetnek kell lennie…

David figyelme elkalandozott: végignézett a többi szürrealista vizsgálón, amint rebarbaraszárakat rágcsáltak – az étel kis halmai egyáltalán nem illettek a Chalcombe & Bentine fényes asztalához, amely inkább az ingatlanpiac higgadt és precíz értékeléseihez volt megfelelő. Kis zűrzavar támadt a bejáratnál, ahogy nagy zajjal megérkezett a bőbeszédű Merelda Jacobs, és arról panaszkodott, hogy az autójában hagyott valamit, ezért vissza kellett sétálnia a Fetter Streeten „ebben az esőben”, hogy elhozza. Mégis ki volt ezért a hibás? A helyiség túlsó végében, épp átellenben Carl Wasowieccel meg a régi napilapok nála lévő ingatag oszlopával Brian Appleby igyekezett feltűnően beszédbe elegyedni Adrianával, az új lánnyal, és túlméretezett ádámcsutkája olyan furcsán és nevetségesen járt fel-alá, mint valami jojó. David felsóhajtott, bár inkább csak magában.