részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Мария Степанова: Памяти памяти

The original Russian edition was published in 2017 by Novoe Izdatelstvo

Copyright © Maria Stepanova 2017; © Suhrkamp Verlag Berlin 2018

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Gábor Sámuel, 2023

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Sebastian Stachowski

Mit ér egy könyv – gondolta Alice – képek meg versek nélkül?

Lewis Carroll
(Kosztolányi Dezső fordítása)

Nagymama azt mondta:

– Persze most már abba a korba ért. Igyál csak bátran az élőkkel, idd csak le magad. De a holtakkal ne igyál!

Nem értettem.

– Hogy lehetne a holtakkal inni? Nem értem.

– De még mennyire hogy lehet! – mondta nagymama. – A holtakkal szoktak a legtöbbet. De te, te ne igyál. Iszol egy felest, és eltelik száz év. Iszol még egyet, eltelik még száz. Megiszod a harmadikat, és megint. Kimész az utcára, és háromszáz év odalett. Senki nem ismer föl, más korba kerültél.

Csak ijesztget, gondoltam, mint egy gyereket.

Viktor Szosznora

Micsoda szörnyűség! – mondták a hölgyek. – Mit talál ön ebben olyan csodálatosnak?!

Puskin

Első rész

Első fejezet Egy különös napló

Meghalt a nagynéném, apám nővére, nem sokkal túl a nyolcvanon. Nem álltunk közel egymáshoz. Családi nézeteltérések és sértődések hosszú sora vezetett idáig, anyámnak és apámnak, ahogy mondani szokás, terhelt volt vele a viszonyuk, ezért ritkán láttuk egymást, személyes kapcsolat gyakorlatilag nem is alakult ki köztünk. Időnként beszéltünk telefonon, ennél jóval ritkábban találkoztunk. Rendszerint lecsapta a telefont – „senkivel nem akarok beszélni” –, és az évek során egyre mélyebben visszahúzódott saját sáncai mögé: különféle tárgyak és kacatok sűrű erdejébe, amelyeket kis lakásában halmozott föl.

Galja néni egész életében a szépségről álmodott: a tárgyak végső és megkérdőjelezhetetlen rendjéről, a falak színéről, a függönyök eséséről. Egyszer, évekkel ezelőtt, nekilátott rendbe tenni a lakást, és ez a rendrakás lassanként fölemésztette az életét. Megindult a porolás és a selejtezés végeláthatatlan folyamata. A tárgyakat muszáj volt szétválogatni és rendszerezni, mérlegelni minden egyes csésze helyét. A könyvek és a papírok elvesztették eredeti funkciójukat, önkényes térhódítókká váltak: tornyokban és kupacokban álltak, kis szigetekre osztva a lakást, mint megannyi barikád. Két szoba volt, és Galka, annak függvényében, a tárgyak épp melyik területet hódították meg maguknak, egyik szobából a másikba költözött, magával hurcolva mindazt, ami nélkül nem tudott meglenni. Akkor aztán ott is megindult a szortírozás és az újraértékelés – a lakás élte tovább az életét, de önnön belsejét, amelyet kivetett magából, már nem tudta visszanyelni. Nem volt már olyan, hogy fontos vagy nem fontos, mindennek volt valamiféle jelentősége, különösen az évtizedek alatt összegyűjtött, megsárgult újságoknak, amelyekből a falak mentén és az ágy mellett plafonig érő tornyok épültek. A házigazdának most már csak a roskatag kanapén maradt némi hely, és erre a kanapéra ültem le vele én is, a képeslapok és tévéújságok háborgó tengerén, egy olyan alkalommal, amely különösen élesen megragadt az emlékezetemben. Jól meg akart tömni az értékes, vendégek számára tartogatott csokoládéval, én pedig szégyenszemre tiltakoztam. „Melyik ikon illik az ön csillagjegyéhez?” – kérdezte tőlem egy újságkivágás a kupac tetején. Az újság címe és a megjelenés időpontja is akkurátusan föl volt jegyezve a fölső sarokba, kalligrafikus kézírással – sötétkék tinta az élettelen papíron.

Körülbelül egy órával azután értünk oda, hogy az ápoló telefonált. A lépcsőházban félhomály volt, halk duruzsolás hallatszott, a lépcsőfokokon és a fordulóban is ismeretlen alakok álltak vagy ültek, valamilyen úton-módon már értesültek a halálesetről, és elsőként rajzottak ide, hogy fölajánlják temetkezési szolgáltatásaikat, segítségüket a papírmunkában: elvisszük, hitelesítjük, elrendezzük. Vajon ki értesítette őket? A rendőrség? Az orvosok? Egyikük bejött a szobába, és ott ácsorgott velünk, még a kabátját sem vette le.

Galja néni estefelé halt meg, március nyolcadikán, ami a szovjet időkben a mimózák és kiskacsás képeslapok ünnepe volt, és egyúttal azoknak a jeles napoknak az egyike, amikor családunknak szokása volt egybegyűlni. A vendégváró asztalt a lehető legnagyobbra nyitották, a rubinpiros, metszett üvegpoharakba szódavizet töltöttek, és a négyféle saláta egyike sem maradhatott el: a répás-diós, a céklás-fokhagymás, a sajtos és a verhetetlen „Olivier”, az orosz hússaláta. Mindez már mintegy harminc éve nem történt meg, a sorozat már jóval azelőtt megszakadt, hogy a szüleim kiköltöztek Németországba, Galka durcásan otthon maradt, az újságokban pedig mindenféle izgató dolgok kezdtek föltünedezni: horoszkópok, receptek és különféle házi praktikák.

A nagynéném nagyon nem akart kórházba kerülni, és erre meg is volt minden oka. A szülei, a nagyapám és a nagyanyám, mindketten kórházban haltak meg, és neki is volt tapasztalata az állami orvosokkal. Ennek ellenére odáig jutott, hogy kihívta a mentőket. És így is végezte volna, ha nincsen épp ünnepnap, és nem döntenek úgy, megvárják a hétfői munkanapot – megadva ezzel Galkának a lehetőséget, hogy életében utoljára az oldalára forduljon, és álmában érje a halál. A szomszéd szobában, ahol az ápoló lakott, apám fényképei és rajzai lógtak: végig a falon, sakktáblaszerű elrendezésben, nem is kevés. Közvetlenül az ajtó mellett egy fekete-fehér fotó volt a hatvanas évekből – ahhoz a kedvenc sorozatomhoz tartozott, amelyik egy állatorvosi klinikát mutat be. Tényleg nagyon jó kép: kutya és gazdája egy paraván mellett ülnek, az orvosra várnak. Egy komor, tizennégy éves kisfiú és egy boxer, ahogy vállával a gazdájának támaszkodik.

A lakás egészen magába fordult, és most lelombozva állt, telis-tele hirtelen értékét vesztett holmival. A tágas szoba zugaiban televíziók szikár csontvázai húzták meg magukat. A hatalmas, vadonatúj hűtőszekrény csordultig tömve fagyasztott karfiollal és vekni kenyerekkel („Misenyka szereti a kenyeret, nyugodtan vegyél valamivel többet”). A polcokról csupa olyan könyv nézett vissza rám, melyet ismerősök lakásában családtagként szoktam üdvözölni: a Ne bántsátok a feketerigót!, a fekete Salinger, borítóján a kisfiúval, a „Költők könyvtára” sorozat darabjainak sötétkék gerince, a szürke Csehov, a zöld Dickens. A polcok tetején régi ismerőseim: a fakutya, a sárga műanyag kutya, és egy kicsi, faragott, zászlót tartó medve. Útra készen álltak, mint akik egyszeriben elbizonytalanodtak saját jelentőségük felől.

Mikor néhány nap múlva nekiálltam szétválogatni a papírokat, meglepődve tapasztaltam, hogy a fényképek és az üdvözlőlapok közt szinte egy sem akadt, amelyikre bármit is írtak volna. Meleg fehérneműből és jégeralsóból hatalmas készletek voltak, valamint csinos kabátok és szoknyák, a legünnepibb alkalmakra félretéve – alig viselték őket, ezért még most is a szovjet üzletek szagát árasztották. Volt még háború előtti férfiing, aprócska elefántcsont bross, finoman megmunkált, kislányos darabok: rózsa, még egy rózsa, kitárt szárnyú darumadár, mind még Galka anyjáé, az én Dora nagyanyámé volt, de már negyven éve senki nem viselte őket. Mindezek közt a tárgyak közt volt valamilyen egyértelmű és közvetlen kapcsolat: csak mindnek együtt volt értelme, egy hosszú élet keretébe foglalva. De ez az élet itt és most, a szemem láttára semmivé porladt. Egy könyvben, amelyik az agy működéséről szól, azt olvastam, hogy az emberi arcot nem a vonások összessége, hanem ovális körvonala alapján tudjuk arcként azonosítani. Az ovális forma nélkül egyszerűen nem megy: ez az, ami lehatárolja a történetünket, ami értelmezhető egésszé teszi. Ez a körvonal, amíg élünk, maga az élet. Halálunk után viszont az elbeszélés veszi át a helyét, amely rögzíti, mi volt korábban. Galja lakásának jóravaló, önmagát most már csak hulladéknak érző berendezése egyszeriben elvesztette emberi arcát, emlékezetét. Többé nem jelentett semmit.

Ott álltam ezek fölött a romok fölött, tettem, amit tennem kellett, és csodálkoztam rajta, hogy ebben a lakásban, ahol annyit olvastak, milyen keveset írtak. Bizonytalan gyöngédséggel futtattam végig ujjaimat a történet néhány billentyűjén, azokon, amelyeket le tudtam nyomni: néhány mondat a közeli és a távolabbi múltból, történetek Morzsi gazdájáról, a kérdezősködés, hogy s mint van a kicsi (cseperedő fiam), elbeszélések a régi időkről, a harmincas évekből, ahogy valaki keresztülvág a mezőn; gyorsan bomló, befoltozhatatlan nyelvszövet. „Sosem mondanám, hogy klassz, csakis azt, hogy pompás!” – szokta volt mondani Galka szigorúan, és hasonló szellemben még hozzátett valamit, amit már nem tudok fölidézni. Tataként emlegette az apját, híreket hozott a barátnőkről, újságokat a szomszédoktól, apró jeleket egy végtelenül magányos, önmagát emésztő élet mélyéről.

És ebben a lakásban, mint erről hamarosan magam is tudomást szereztem, mégiscsak írtak. Azok közt a tárgyak közt, amelyekhez Galja a végsőkig ragaszkodott, amelyek iránt kitartó érdeklődést mutatott, és amelyeket rendszeresen a kezébe vett, újabb és újabb teleírt naplókötetek bukkantak föl rendszeres, napi bejegyzésekkel, amelyeket éveken át vezetett, mindennap egy sort – a fölkelés-mosakodás ritmusára emlékeztető, kérlelhetetlen következetességgel. Ezek a kötetek mindvégig ott lapultak egy doboz fenekén, az ágy fejénél, és jó sok volt belőlük: két nagy táskára való, amelyben hazaszállítottam őket a Bannij utcába, és rögtön neki is ültem az olvasásnak, történetek, magyarázatok, tojásdad formák után kutatva. Végigolvastam. Különös egy napló volt.

A különféle naplók és jegyzetfüzetek, szenvedélyes olvasóik számára, két nagy kategóriára oszlanak. Vannak azok, amelyekben a szöveg kifejezetten arra törekszik, hogy hivatalos és magyarázó jellegű legyen, és ezzel együtt arra is, hogy a borítón túl is meghallják. A füzet ilyenkor gyakorlótérré válik, a belső én kibontakoztatásának és fejlesztésének terepévé, és egyúttal, mint Marija Baskirceva egyik-másik naplója, minden részletre kiterjedő megnyilatkozássá, végtelen monológgá, amely egy láthatatlan, de velünk kétségtelenül együttérző felsőbb instanciához szól.

Érdekesebb számomra a naplók egy másik fajtája, amely maga is munkaeszköz. Ez kifejezetten az adott mesterember keze alá dolgozik, és ezért idegenek számára kevéssé használható. A „munkaeszköz” meghatározás Susan Sontagtól származik, aki évtizedekig alkotott ebben a műfajban, de számomra nem tűnik egészen pontosnak. Sontag jegyzetfüzetei, és nem csak az övéi, nem csupán egy lehetséges módját jelentik annak, hogy az ember mókusként saját pofazacskójába tömje a gondolatokat, amelyekhez még érdemes lesz visszatérnie, vagy gyors, három pontban végződő vázlatát adja annak, ami történt, hogy vissza tudjon rá emlékezni, ha egyszer szüksége lesz rá. Olyan beidegződés ez, amely egy bizonyos embertípus számára teljességgel nélkülözhetetlen a mindennapi élethez: drótháló, amelyen valósághoz fűződő kapcsolatuk alapul, és egyszersmind a hitük is, hogy ez a kapcsolat nem szakad meg. Ez a fajta szöveg egy, azaz egy darab olvasóval számol, aki ráadásul maga is érdekelt a dologban – de még mennyire! Bárhol csapod is föl, meggyőződhetsz saját testi valódról. Az ilyen füzet tárgyi bizonyítékok gyűjteménye, amelyek igazolják, hogy az életednek van története és tartama, és, főleg, hogy múltad bármely pontja épp csak karnyújtásnyira van tőled.

Az ilyen dolgok nagy részének – amelyeket Sontag naplóiban olyan bőségesen találunk: filmek és kiolvasott könyvek lajstroma, szép szavak gyűjteménye, ropogósra aszalt, és ettől szárított gombára hajazó élmények – szinte soha nincs közvetlen kifejlete, következménye – nem bomlik ki belőle könyv, cikk, film, nem lesz támasza vagy kiindulópontja semmilyen kész műnek. Egyáltalán nem arra van, hogy bárkinek bármit megmagyarázzon (hacsak nem saját magunknak, de olyan ugrásokkal és olyannyira sebtében, hogy néha magunknak sem könnyű rekonstruálni, pontosan mire is gondoltunk). Közönséges hűtőszekrény ez, vagy, mint a régi időkben, jégszekrény, az emlékezet gyorsan romló javainak tárhelye, egy talpalatnyi föld, ahol tanúságtételek és bizonyítékok halmozódnak föl: anyagtalan összefüggések anyagi természetű zálogai, hogy a goncsarovi formulával éljek.

Van ebben, még ha csak a túlzott terjedelemből fakad is, valami lehangoló, és ezt annál megalapozottabban állíthatom, mert én magam is ebbe a típusba tartozom, és az én munkajegyzeteim is gyakran tűnnek fölösleges tehernek saját magam számára. Csupa élettelen, fölösleges súly, amitől szerettem volna megválni – de mi marad akkor belőlem? Janet Malcolm A hallgatag asszony című könyvében leír egy szobát, amelyik némileg hasonlít a jegyzetfüzeteimre – és ez szorongást kelt bennem. Ebben a szobában, úgy emlékszem, különféle folyóiratok, könyvek, csikkel teli hamutartók, porosodó perui ajándéktárgyak, mosatlan edények voltak, meg pizzásdobozok, üvegek, dobozkák, konzervnyitók, és Who is Who kötetek, amelyek a biztos tudásért feleltek, meg még mindenféle további tárgyak is, amelyek már semmiért nem feleltek, minthogy réges-rég nem hasonlítottak semmire. Malcolm számára ez az élettér a borgesi Alef, az igazság nagyszabású allegóriája, le nem porolt tények és olyan variánsok elegye, amelyek még csak nem is rendeződtek világos történetté.

Galja nagynéném naplója azonban egészen más volt: különös, nagy lyukú hálóra emlékeztető szövete, ahogy tovább- és továbbolvastam, egyre rejtélyesebbé és izgalmasabbá vált.

Gyerekkoromban a nagy művészeti kiállításokon rendre fölbukkant a látogatóknak egy bizonyos típusa. Többnyire, ki tudja, miért, nők voltak, akik képről képre haladtak, a kísérőszövegek fölé hajoltak, és kis cetlikre vagy füzetekbe jegyzeteltek. Idővel rájöttem, egyszerűen fölírják az összes kiállított művet, egyfajta magánkatalógust készítenek – a látottak szinte anyagtalan másolatát. Sokáig nem értettem, minek az nekik, de végül rájöttem: a lista a birtoklás érzetét kelti. A kiállításnak előbb-utóbb vége lett, a műtárgyak szétszóródtak, de a papír megőrizte az orruk elől eltűnő képeket és szobrokat, méghozzá hiteles sorrendben, ahogyan ott voltak, és ezzel megmentette őket a pusztulástól.

Galka naplója ilyen fölsorolása volt a mindennapi történéseknek, méghozzá bámulatosan részletes, és egyúttal bámulatosan szűkszavú fölsorolása. Pontosan rögzített olyasmiket, mint az ébredés és az elalvás időpontja, a tévéműsor címe, a telefonhívások száma és a beszélgetőpartnerek neve, az ételek, amelyeket elfogyasztott, és a feladatok, amelyeket elvégzett. Az, amit közben bravúros módon került, a nap tartalma volt, az, hogy mivel töltötte. Oda volt írva például, hogy „olvastam”, de arról, hogy mit olvasott, és hogy mi volt benne figyelemre méltó, szót sem ejtett, és ugyanez volt a helyzet mindennel, amiből ez a hosszú és minden mozzanatában lejegyzett élet összeállt. Semmi, ami jelezte volna, mivel töltötte az életét – saját magáról semmi, másokról semmi, egyáltalán semmi, csak érdektelen részletek, amelyek az évkönyvek pontosságával rögzítik a múló időt.

Mégis az volt az érzésem, hogy ennek az életnek egyszer hírt kell adnia magáról – ha csak egyetlenegyszer is, de meg kell mutatkoznia, föl kell tárulnia. Végtére is ez az élet intenzív olvasással telt, és – ebből következőleg – elmélkedésből is, továbbá erre vagy arra irányuló vágyak és sérelmek csöndes izzásából, amelyek fontosak voltak a nagynénémnek, és hosszan foglalkoztatták. Mindennek valami nyoma kellett maradjon, felszínre kellett törnie – egy dühös bekezdésben, amelyben Galja közli a világgal, és egyúttal velünk is, akikből ez a világ fölépül, a teljes igazságot, mindazt, amit rólunk gondol.

De a füzetekben semmi ilyesmit nem találtam. Megjelentek a gondolkodás árnyalatai és félhangjai, voltak a szövegnek bizonyos csomósodásai, amelyek érzelmeket is hordoztak – egy „hurrá” a margón, amikor apám vagy én hívtuk, egy-egy odavetett keserű megjegyzés valamelyik családi évforduló alkalmából. Lényegében ennyi. Mintha minden egyes följegyzés és minden egyes újabb, teljes évet felölelő füzet legfőbb rendeltetése az lett volna, hogy megbízhatóan tanúsítsa az élet külsőségeit – miközben az igazi, belső életet megtartja magának. Mindent megmutatni. Mindent elrejteni. Az örökkévalóságig őrizni.

Miért tartotta olyan nagy becsben ezeket a füzeteket? Miért őrizgette őket az utolsó pillanatig, miért félt, hogy eltűnnek, és miért kérte folyton, hogy rakjuk közelebb hozzá? Talán az írott szöveg, akármilyenre is sikerült, mint a magányáról és a nemlétbe való észrevétlen áttűnéséről szóló tudósítás, mégiscsak bírt számára valamiféle vádiratjelleggel: a világnak, vagyis nekünk, mindezt végig kellett olvasnunk, és végre meg kellett értenünk, milyen kegyetlenül elbántunk vele.

Vagy talán, bármily furcsa is, ezek a vérszegény események magukban hordták a boldogságnak valamiféle anyagát, amelyet meg kellett örökítenie, kéziratok sorába kellett átmentenie, amelyek, Bulgakovval szólva, „nem égnek el”, és úgy mondanak el valamit, hogy közben semmit nem akarnak tanúsítani. Ha így van, ez legalább sikerült neki.

2002. október 11.

Megint visszafelé. Most 1:45 van. Épp most áztattam be a törülközőket, hálóingeket stb., amit kell, kivéve a sötéteket. Az ágyneműt később. Előtte mindent behoztam az erkélyről. Odakint +3 °C, mindjárt megfagynak a zöldségek! Megtisztítottam a tököt, beleszeleteltem a dobozba, le fogom fagyasztani. Milyen lassan megy! Két órát csináltam a tévékabaré alatt, és még valamivel tovább is tartott. Előtte tea tejjel.

Du. 16-tól 18-ig aludtam, nem tudtam erőt venni magamon, le kellett dőlnöm egy kicsit. Előtte T. V. hívása a Vojkovszkaján lévő telefon ügyében. Délelőtt pedig azért hívott, működik-e a tévé. De reggel óta nem működik egyik csatorna se. 8 körül keltem, amikor Szerjozsa [albérlő – M. Sz.] még mosakodott, 9 után pedig, hosszas készülődést követően, elindultam. A 3-as busz csak 9:45-kor jött, sokat vártunk rá. A 171-eshez kellett volna menni. Mindenhol tömeg volt már, és minden lassan ment. Uralszkaja, autóbusz-pályaudvar, újságok. Utána tököt vettem, a szezonban most volt először, meg répát. 12 körül értem haza. Meg akartam nézni a Columbót. Éjjel 1:45-kor pedig, miután megmértem a vérnyomásom, bevettem egy Clofelint, és vártam, hogy lejjebb menjen, és bevehessem a többi orvosságot. 20 percig bajlódtam vele, nem sikerült megmérnem, végül 3-kor feküdtem le.

2004. július 8.

Reggel óta szép napos idő, egy csepp eső nem esett. Reggel megittam a kávét a sűrített tejjel, és 11 körül kimentem az Altajszkajára. Tömeg volt, én pedig nagyon hosszan elüldögéltem, 13 óráig, a kis tónál, néztem a természetet, a felhőket, az eget, énekeltem, és nagyon jól éreztem magam!

Az ösvényeken kutyát sétáltattak, babakocsiban tologatták a gyerekeket, egész kis társaságok napoztak, pihentek és szórakoztak egy szál fürdőruhában.

Fizettem, már nem kellett sorban állnom, vettem túrót, hazaballagtam. Az új iskolánál olyan pompás a növényzet (hatalmas lóhere, csipkebogyó), egyszerűen gyönyörű! Egy kimustrált kocsiban kisgyerekek játszottak. Műanyag palack volt a kezükben, csordultig tele borsóhüvellyel. Azt mondják, ehető.

2005. október 11.

Aludni nem tudtam, de nem volt kedvem felkelni sem, hogy nekiálljak csinálni valamit… 10:40-kor fölhoztam a postát, visszafeküdtem. Szvjeta hamar megjött, olyan kis okos – ügyesebben bevásárol, mint én! Megittam egy teát, és egész nap nem keltem föl. Megköszöntem Vl. Vasz.-nek a küldeményét!…

Délután Bobrova elért telefonon. Csütörtökön érkezett…

Odatelefonáltam a 79.-be Morozkának, felhívtam Irát a szociális központból, este pedig Jurocskát. Tévénézés közben ültömben összehajtogattam a mosott ruhát. 23:30-kor feküdtem le.

Forróság. Toni szoknyáját vettem föl. „Seszínű szürke, senkinek nem való élet.” Nappal tea, este kávé! Étvágyam egyáltalán nincs!

És mégis volt, 2005. június 17-én, egy bejegyzés, amelyik egészen más volt.

Reggel felhívtam Szimát. Utána előszedtem az albumot. Természetesen minden fényképet kiszedtem, hosszan nézegettem őket. Étvágyam nem volt, és ez a nézegetés olyan mély fájdalmat okozott, könnyeket és búslakodást az elmúlt idők és mindazok fölött, akik már nincsenek, és saját értelmetlen, vagy inkább hiábavaló életem fölött is, az üresség fölött, ami a lelkemben van… Jó lett volna mindent elfelejteni.

Visszafeküdtem az ágyba, aztán egészen különös és megmagyarázhatatlan módon aludtam, és lényegében nem is ébredtem föl egészen estig, 20 óráig, amikor is tejet ittam, és behúztam a függönyt, majd visszafeküdtem, és újra álomba merültem, egyszerűen kiléptem a valóságból. Az alvás: megváltás.

Hónapok teltek el, vagy talán évek. Galka füzetei továbbra is ugyanott hevertek, és fokozatosan összekeveredtek olyasfajta papírokkal, amelyeket az ember igyekszik mindig a felszínen tartani, abban a hiszemben, hogy most már mindjárt sor kerül rájuk, és aztán így jár el fölöttük az idő, hogy mint a háztartás nélkülözhetetlen kellékei mindvégig a kezünk ügyében vannak. Legközelebb akkor jutottak eszembe, amikor eljutottam Pocsinkiba.

Pocsinki, ez az elhagyott, jelentéktelen kisváros az Arzamasz járásban, Nyizsnyij Novgorodtól bő kétszáz kilométerre, családunkban kétes hírnévnek örvendett. Ez volt az a hely, ahonnan a család származott, és ahová hetvenvalahány éve semelyikünknek nem akaródzott visszatérnie. Nabokov egy helyen úgy írja le a létezést, mint gyöngén világló rést a sötétség két örök birodalma közt: az embernek az az érzése, hogy az előbbi – ahol még nem vagyunk – még a másiknál is sötétebb. Nos, ez Pocsinki, ez a lehető legeldugottabb település, amely senkit sem igazán érdekel, az évek során épp ilyen sötétlő lyukká vált családom emlékezetében.

Pocsinkiban a család feltehetően még kiterjedt volt; homályosan emlékszem bizonyos történetekre különféle testvérekről – tucatnyinál is több volt belőlük –, lovas kocsik és faépületek fényképeire, és a mindezt háttérbe szorító, későbbi történetre az én Pocsinkiban élt dédanyám, Szárrá Ginzburg hihetetlen kalandjairól. Megjárta a börtönt, még a cári időkben, aztán egy darabig Párizsban élt, orvosnak tanult, és utána szovjet gyerekeket kezelt, köztük anyámat meg engem, és mindannak, amit meséltek róla, valahogy babéríze volt, mint általában a legendáknak. A történetek forrásait senki még csak meg sem próbálta ellenőrizni.

Volt különben egy rokonunk, aki mindig készült rá, hogy egyszer elmegy Pocsinkiba. Most, hogy a város a századok során faluvá zsugorodott, ez olyannak tűnt, mint valami sarkvidéki expedíció. Próbált mindenféle közelebbi és távolabbi rokont is beszervezni, engem az utolsók közt. Elképesztően áttetsző szeme volt, és csillapíthatatlan, motorként zakatoló lelkesedése, amelynek okait mindig megtárgyalta a felnőttekkel. Ritkán járt Moszkvában, és egyszer, amikor szokás szerint beállított az utazásról szóló terveivel, hirtelen nem találta ott a szüleimet: már Németországban éltek, a családot én képviseltem. Engem, aki efféle érzelmes utazást korábban soha nem terveztem, váratlanul könnyű volt föllelkesíteni: szülőföldünk először tűnt számomra elérhetőnek, egyszersmind valóságosnak. Minél jobban hangsúlyozta ez a rokonom az út jelentékeny voltát és nem csekély hosszát, az utazást ezzel úgy állítva be, mint ami önmagában valószínűtlen és alapos előkészítést, tervezést, megfontolást igényel, számomra úgy vált egyre egyértelműbbé, hogy mégiscsak el lehet oda jutni. Ez a bizonyos Ljonya, aki szaratovi volt, családként akart Pocsinkiba utazni, és ezt valahogy úgy képzelte el, mint az izraelita törzsek hazatérését. Benne tehát egy meglehetősen népes gyülekezet, egy nagyszabású bevonulás képe élt – erre készült, és így is halt meg tíz évvel ezelőtt. Pocsinki megmaradt ismeretlennek, mint az orosz legendák víz alatti városa, Kityezs.

Most lassan mégis közeledtünk hozzá. Hogy engem mi hajtott arra, nem tudom, és most utólag nem is értem, egyáltalán mit vártam ettől a látogatástól, az út előtt mindenesetre hosszan bújtam az internetet, mintha minél tisztábban akarnám látni. Kiderült, hogy egyenesen túlvilági, mesébe illő helyről van szó, amely a régi térképen jócskán Arzamaszon túl, Lukojanovszkij járásban található – közvetlenül Puskin bolgyinói birtoka mellett. Olyan településnevek voltak ott, mint „Kacsa” meg „Halálfalva”. A vonat még csak a közelükbe sem megy ezeknek a helyeknek, bármelyik vasútállomástól még legalább három óra odajutni. Úgy döntöttünk, nem bonyolítjuk a dolgot: kocsival megyünk Nyizsnyij Novgorodból.

Kora reggel indultunk, rózsaszínű sugárutakon, melyek még nem tértek magukhoz a téli kábulatból. Ez a sajátos, öntudatát még nem teljesen elveszített városi táj – gyártelepek tőszomszédságában falusi házak, amelyek az új világnak semmi áron meg nem adnák magukat, kerítések, töltések –, hol szinte a folyóba csúszott, hol ismét fölbukkant a szélvédőnk előtt. Ahogy kiértünk az országútra, a kocsi elképesztő sebességre kapcsolt, szinte magától siklott előre; a sofőr, egy három hónapos fiúcska apja, kezét a kormánykeréken nyugtatta, és rideg hallgatásba burkolózott. Az út fölfelé vitt, majd lefelé, feszes kis hullámokat vetett, a fenyők alatt pokrócként leterített, esendő hófoltok. A világ minden egyes kilométer után egyre nyomorúságosabbá vált. A megfeketedett falvakat új templomok fajanszcsillogása világította be, fehéren, mint régi fogon az új korona. Volt velem egy útikönyv, ez Arzamasz szépségeit taglalta, amelyet jobboldalt már rég magunk mögött hagytunk, és egy Pocsinkiról szóló, húsz évvel azelőtt kiadott kis könyv. Ebben szó volt egy Ginzburg nevű zsidó üzletéről, aki varrógépekkel kereskedett. Más semmi. A hős Szárráról arrafelé még csak nem is hallottak.

Hosszú órák teltek el. Végül amolyan borongós dombokhoz érkeztünk – nem toszkán tájba, amilyenről Mandelstam ír, hanem umbriai vidékre, sötét, rézszínű dombokhoz, egyenletesen váltották egymást, mint a ki- és a belégzés. Néha fölvillant egy-egy gyorsan tovatűnő víztükör. Miután elhagytuk a bolgyinói elágazást, Puskin-emlékművek tünedeztek föl; Puskin vidéki szeretője a hagyomány szerint Lukojanovban született – ez a falu adta a járás nevét is. Facsoportok tűntek tova.

A városka egyetlen hosszú utca mentén épült ki; ettől jobbra és balra szigorúan merőleges keresztutcák indultak. A főutca túlvégén kedves, klasszicista templom állt – mint útikönyvem sietett róla fölvilágosítani, ez a Krisztus születése templom, ahol egykor az Orfanov nevű pap szolgált. Ismertem ezt a családnevet: Valja Orfanova gyerekkoromban rendszeresen üdvözletét küldte nekem, és egyszer még arra is megkérte anyámat, vegyen nekem a nevében egy könyvet, hogy Mása emlékezzen rám. Az antikvárius kínálatából a mama ki is választott egy Szologub-kötetet. Sajnos ez épp A nagy harangszó, forradalmi verseinek egy 1923-ban kiadott gyűjteménye volt; az olyan rigmusoknak, mint a „Szabad proletár vagyok én, keblemben lángol a szívem”, akkori megítélésem szerint semmi értelme nem volt, és nem tudtam értékelni a közhelyszerű érzelmek alapjául szolgáló pompás hangzást sem:

Az ellenséges tiszt
lova toporzékolt.
Éppen a szívemen,
éppen a szívemen táncolt.

A kihalt téren, ahonnan mielőbb visszakívánkoztam volna oda, ahol van mit nézni és fogni, Marija Alekszejevna Fufajeva Pocsinki-kutató várt ránk. Vasárnap volt, de a kedvünkért kinyitották a könyvtárat, a helyi kultúra székhelyét, ahol egy kiállítás is volt: Németországból, száz év távolából valaki akvarelleket küldött – utcákat és házakat ábrázoló képeket. Családja Pocsinkiban élt a tizenkilencedik század vége felé, és nekem rögtön be is villant a gyerekkoromból ismerős név: Gethling. A képek kellemesek, szép színesek voltak; Augusta Gethling, az alkotó nővére készítette föl ifjú dédanyámat a gimnáziumra, épp ebben a vidám kis házban, amely előtt mályva nő és homlokzatán „Patika” felirat díszeleg. A ház még állt, csak valahogy körbe volt betonozva, a teteje viszont már odalett. Se virágok, se díszes keretek az ablakok körül. Hogy a huszadik század elején hol lakott az én Szárrám a családjával, hogy az a tágas udvar és a lovas kocsi merre volt, már senki nem tartotta számon.

És kész, ennyi volt – akárcsak Galja néném naplóbejegyzéseiben, ahol kénytelen voltam az időjárással, a bevásárlólistákkal és a tévéműsorral megelégedni. Az, ami mindezek mögött rejlett, ami ott ringott és zúgott a háttérben, nem fedte föl magát, sőt talán egyáltalán nem is lehetett rábírni, hogy kitárulkozzon. Meghívtak egy teára, körbevezettek a városban. Bámultam a lábam elé, mint aki elejtett kopejkák után kutat.

A mai falu mégsem fedte el teljesen az egykori várost, amely az egész járás, de talán az egész terület legnagyobb lópiaca körül épült ki. Keresztülmentünk a néhai vásártéren – hatalmas területét most fák borították, közepe táján ónszínű Lenin-emlékmű, de közben látni való volt, hogy teljesen elhagyatott a tér, túl nagy ahhoz, hogy bármilyen új szerepben magára találhasson. Képeslapok játék házikói ölelték körül, némelyikükön heves és kíméletlen átalakítás jelei. Elvittek egy másik üres térre is – egy leaszfaltozott négyzetet mutogattak Szolomon Ginzburg, Szárrá bátyjának üzlete helyén, és sebtében még egy fényképet is csináltunk: kékharisnyák kabátban, kalappal.

A Rudnaja folyó hídján túl, ha valamivel továbbmegyünk, a városnak egykor munkát adó, önmagát jócskán túlélt lótelepet találjuk, a lovastestőrség tenyésztelepét még Puskin idejéből. Lovakat itt már azelőtt is tenyésztettek, „argamacsi és nogaj csődöröket, paripákat, herélteket, valamint nogaj kancákat, vezércsődöröket és orosz méneket”. II. Katalin cárnő idején a lótenyésztés ipari méreteket öltött. A hatalmas telep, klasszikus vonalaival és remegő fehérségével, mállott és omladozó központi tornyával, bejárati kapujával, mely a négyzetes alaprajz túlsó oldalán tükrözve jelent meg, arra volt hivatott, hogy civilizációnk erőssége, a megrögzött péterváriság szigete legyen. A telep még csak nem is olyan régen, a kilencvenes években múlt ki végleg. Most mező vette körül, amelyet a hosszú tél egészen lecsupaszított. A legelőkön még ott bóklásztak az egykori ménes utolsó maradványai: nehézkes, bágyadt pejlovak világos, kócos sörénnyel. Bólogattak, orrukat nyitott tenyerünkbe dugták. Az égbolt vakítóvá fényesedett, a felhők sorokban suhantak tova, a lepergő festék alól kibukott az élénk rózsaszín háttér.

Már félúton voltunk, mikor ráeszméltem, hogy a legfontosabbról megfeledkeztem: képtelenség, hogy itt ne legyen egy temető, zsidó vagy akár másmilyen, ahol az enyéim vannak. A sofőr fölnyomta százhúszra, községnevek villantak föl, Szurovatyika, Peselany. Tárcsáztam Fufajevát; a temető már rég elenyészett, ahogy nem voltak már Pocsinkiban zsidók sem. Egyetlenegy azért maradt, Fufajeva még azt is tudta, ki az és hogy hívják. Bármily meglepő, a családneve, ahogy az anyámé: Gurevics.

Tartalom

Első rész

első fejezet
Egy különös napló

második fejezet
Az első lépések

harmadik fejezet
Egy adag fénykép

negyedik fejezet
A halottak szexuális élete

nemfejezet
Leonyid Gurevics, 1942 vagy 1943

ötödik fejezet
Az alef és ami utána jön

hatodik fejezet
Vonzalmaink

hetedik fejezet
Az igazságtalanság vetületei

nemfejezet
Nyikolaj Sztyepanov, 1930

nyolcadik fejezet
Kitérők és szakadások

nemfejezet
Ljolja (Olga) Fridman, 1934

kilencedik fejezet
A választás kérdése

Második rész

első fejezet
Bujkál a zsidaja

nemfejezet
Szárrá Ginzburg 1905–1915

második fejezet
Az Én és a szelfi

harmadik fejezet
Goldchain összeadja, Woodman kivonja

negyedik fejezet
Mandelstam hajigálja, Sebald szedegeti

nemfejezet
Ljolja (Olga) Gurevics, 1947 (?)

ötödik fejezet
Az érme két oldala

hatodik fejezet
Charlotte, avagy az öntörvényűség

nemfejezet
Sztyepanovék, 1980, 1982, 1983, 1985

hetedik fejezet
Jákob hangja, Ézsau fényképe

nyolcadik fejezet
Ljogyik, avagy a hallgatás

kilencedik fejezet
Joseph, avagy az engedelmesség

tizedik fejezet
Amit nem tudok

Harmadik rész

első fejezet
A sors elől nincs menekvés

második fejezet
Ljonyicska a gyerekszobából

harmadik fejezet
Kisfiúk és kislányok

negyedik fejezet
A fényképész lánya

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Szerkesztette Vonnák Diána és Greskovits Endre

A szöveget gondozta Markwarth Ágnes és Pávay Andrea

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

ISBN 978 963 355 802 7

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Vollkorn – SIL Open Font License