A Fogoly „dark romance”, amely nem követi a klasszikus romantikus regények szabályait: a romantikát itt erőszak kíséri, egyes jelenetek váratlanul érhetik a felkészületlen olvasót.

Trigger warning: vérfertőzés és nemi erőszak (visszaemlékezésekben felidézve), fizikai erőszak, durva nyelvezet.

Merülj el a Fogoly 2. hangulatában a Spotify lejátszási lista segítségével – csak olvasd be ezt a QR-kódot.

HANGULAT

Chase Atlantic – Ozone

Noah Cyrus – Lonely

Emily Burns – Is It Just Me?

Julia Michaels ft. Niall Horan – What a Time

FLETCHER Kito – Bitter

Bea Miller – Like That

Tate McRae – Vicious

Bryce Fox – Horns

Bahari – Savage

Royal Deluxe – I’m a Wanted Man

Dorothy – Wicked Ones

Michele Morrone – Watch Me Burn

Stileto ft. Kendyle Paige – Cravin’

Rosenfeld – Do It For Me

Billie Eilish – Billie Bossa Nova

Taylor Swift – Daylight

Fleurie – Love and War

NF – Trauma

Labrinth – Mount Everest

Sam Smith – Writing’s On The Wall

Billie Eilish – No Time To Die

Harry Styles – Fine Line

Bleachers – Wild Heart

Előszó

Egy év…

Egy év telt el a búcsú óta, a meg sem történt búcsú óta.

Mi választotta el őket? A félelem? A közöny? A bizonytalanság?

A lány nem értette. Valójában senki sem értette. Kivéve a férfit.

A férfit, aki olyan ridegnek, távolságtartónak, embertelennek mutatkozott azok felé, akik körülvették, a férfit, akit a múlt démonai gyötörtek.

Csak ő segíthetett a lánynak, hogy megoldja ezt a két lábon járó talányt.

Csak ő válaszolhatott a kérdéseire, a kérdésekre, melyek immár egy éve kínozták a lányt.

Hiszen a boríték sem szolgált válasszal, melyet az elutazásakor a kezébe nyomott. A lányt tönkretette a férfi hallgatása.

Mi történik, ha egy év után a búcsúból viszontlátás lesz?

Viszontlátás, melyet pedig a férfi egy éven át ezerszer is elkerült. A férfi, aki mindent kézben akart tartani… teljesen elveszíti a kontrollt.

Tudjátok, a dolgok sosem úgy történnek, ahogy várjuk… és a döntései hamarosan ellene fordulnak, a démonai… és az ellenségei legnagyobb örömére…

„Nem kellett meghalniuk ahhoz, hogy megismerjék a poklot.”

Első fejezet

Kettő… vagy három

ASHER

– Talpra! – rángatott ki az álomból egy kiabáló hang.

Ez egy rémálom… egy kibaszott rémálom.

Felmordultam, és a fejemre húztam a párnát, reménykedve, hátha így el tudom nyomni a lármát, mely gyilkos indulatokat ébresztett bennem.

– Gyerünk! Ébredj!

Még mindig csukott szemmel mélyen beszívtam a levegőt összeszorított fogam között.

Kinyírom, és kész.

– Vége a vakációnak!

Éreztem, hogy olyan gyorsan fogy a türelmem, ahogy az ő életéből hátralévő percek. Nem épp ez volt a legkellemesebb ébredés.

– Hasadra süt a nap!

Én meg majd mindjárt a hasadba rúgok, ha nem hagyod abba.

A másik oldalamra fordultam, és megint felmordultam. Majdcsak megunja. Csak idő kérdése.

Ilyenek a kölykök.

– Na, Ash!

Ha volt valami, amitől fel bírtam volna robbanni, Ben végtelenül idegesítő hangja az ágy végéből.

– Ráadásul…

– FOGD MÁR BE VÉGRE! – üvöltöttem a matracba.

Gyorsan egy cigit. Pontosítok: két cigit.

Az unokatestvérem ajkáról nevetés szállt fel, büszke volt magára. Levettem a fejemről a fojtogató párnát, és kinyitottam a szemem.

Na tessék. Rossz kedvem lett. Tökéletes, a francba is. Tökéletes.

– Milyen szép nap áll előttünk, nem igaz, Ash? – cukkolt Ben kifelé indulva a szobámból. – Oké, boszorkány, felébredt!

A homlokomat ráncolva dühösen fújtattam egyet. Kiara is itt van.

A picsába, gyorsan egy cigit!

Ahogy a földszintről felhallatszott gyerekkori barátnőm nevetése, még mélyebbre fúrtam magam a matracba. Nem volt kedvem találkozni vele, még kevésbé végighallgatni, hogy megint ugyanazzal nyúzzon egész reggel.

Egy éve mindig ugyanazzal.

Néhány hónapja majdnem visszatért a rend. Ben felépült a sebesüléseiből, és nagyon jól ment az üzlet. William és Isobel halott, végre megbosszultam apámat. Lassanként minden ugyanolyan lett, mint azelőtt.

Vagy legalábbis majdnem.

– Asher!

„Asher.”

Keményen megfeszült az állkapcsom. Kiara sosem szokott a teljes keresztnevemen szólítani, utáltam, amikor mégis. Mert apámon kívül csak ő hívott így.

És tőle sosem zavart.

Újabb morgással kiszakítottam magam az ágyból, pislogni kezdtem a beáradó fényben. Elindultam a fürdőszobába.

Az elmúlt egy évben a saját, személyes poklom lett ez a ház, a poklom, melyet nem voltam hajlandó elhagyni. Mert ez volt az egyetlen emlék róla, melynek megőrzését engedélyeztem magamnak.

Egy év.

Egy éve kísértett a házam falai között, járta a szobáimat, töltötte be a gondolataimat.

Egy éve üldöztem el az életemből, a világomból.

Nem bántam meg a döntésemet, sokkal jobb neki távol tőlem, és távol a világtól, mely összetörte. Azt mondogattam magamnak, hogy a döntésemnek hála, jobban lesz.

Lehunytam a szemem, ahogy végigfolyt a zuhany vízsugara a bőrömön. Megint megjelent előttem az arca. Mint egy éve minden áldott nap.

Egy éve hiányolta Kiara is, és az a hülye kutya, akit miatta tartottam meg. A felettem gyakorolt hatalma miatt.

Az istenverte hatalma miatt.

„Beléd szerettem.”

Ez a mondat ismétlődött újra és újra a fejemben, mint egy távoli visszhang. Éjszakánként nem hagyott aludni. Hogyan érezhetett így irántam?

Micsoda öngyilkos hajlam!

Hülyeségében olyasmiket mondott, amiket nem gondolt komolyan, és őszintén szólva jobban örültem volna, ha sosem mondja. Azután, hogy annyi ideig próbáltam ellökni magamtól, épp az ellenkező hatást értem el.

Azzal, hogy elzavartam, legalább abban biztos lehettem, hogy meggyűlöl. Jobb ez így.

Nem szerethet.

Nem szabad szeretnie.

Hosszú sóhajjal elzártam a vizet. Oké, megőrzöd a hidegvéred… nem veszel tudomást róluk. Ez az, úgy teszel, mintha itt sem lennének…

Felöltöztem, azután óvatos léptekkel, nyugalmat erőltetve magamra lementem a lépcsőn. Meg akartam inni egy kávét úgy, hogy közben egyikük sem nyitja ki a száját. Mert ha mégis, a végén még egyiküket kihajítom a másodikról.

– Megkönnyebbült sóhajjal láttam, hogy üres a konyha, a két hülyének nem volt nyoma. Biztos odakint vannak. Tökéletes.

Ám ahogy nekiálltam kávét csinálni, és elővettem egy cigit, megfeszült az állkapcsom. Végtelenül elviselhetetlen női hangot hallottam a távolból:

– Hogy nekem milyen jó kedvem van!

Tudomást sem vettem az unokatestvérem provokációiról, csak bámultam, ahogy lefolyik a kávé, hogy lecsillapítsam az idegeimet.

Rá kell gyújtanom.

Lehunyt szemmel az ajkaim közé illesztettem a cigarettát. Végre.

– Ash! Felébredtél!

Kiara. Az az átkozott Kiara.

– Nem – morogtam ridegen.

A kávéscsészével a kezemben feléjük fordultam. Izgalomtól csillogó szemmel ültek a széken, alattomos mosolyuktól felfordult a gyomrom.

Messze ez volt a hónap legrosszabb ébredése. Sőt, az egész évé.

Hagyjatok békén.

– Tegnap felhívtam Ellát – jelentette vidáman Kiara. – Teljesen elfelejtette a nevedet!

Ébredés óta hatodszor feszült meg az állkapcsom. Kiara mindig fel tudott bőszíteni, ahogy az orrom alá dörgölte a témát.

– Tökéletes – feleltem jéghidegen.

Feloldottam a telefonomat. Sokkal jobb társaság, mint ez a két idióta szemközt velem.

– Tényleg? – kérdezte Ben. – Igaz is, Kiara, nem éppen egy éve volt?

– Ó, a rohadt életbe, fogjátok be a szátokat! – sóhajtottam fel kelletlenül, és átmenekültem a konyhából a nappaliba.

Letettem a kávét a dohányzóasztalra, és lerogytam a kanapéra, oda, ahol ő szokott ülni a hülyeségeit nézve a tévében. Abba kell hagynom ezt, nem juthat mindenről ő az eszembe. Vége van.

Lehunytam a szemem, és mélyen beszívtam a levegőt, azután éreztem, hogy behorpad a kanapé a többiek súlya alatt. Úgy tapadtak rám, mint két démon.

Rémálom, a picsába is.

– Egyikőtöket megölöm ma – sziszegtem feléjük a tévére szegezett szemmel.

– Nem emlékszel, hogy megígértél valamit egy évvel ezelőtt? – susogta Ben.

– Nem.

Dehogynem.

„– Te szereted bonyolítani az életed, én nem – göcögte Ben.

– Készülj fel, futnod kell majd a lány után. Nem lennék a helyedben.

Vissza akarta szerezni Grace-t, vagy legalábbis beszélni akart vele. Ostoba és meggondolatlan ötlet volt.

De Ben már csak ilyen. Nem várhatunk tőle többet.

Jót nevettem rajta. Összefonta a karját.

– Ha egyszer megszeretsz egy lányt, és hülyeséget csinálsz, majd futsz utána.

– Soha. Nem futok senki után, soha nem kellett megtennem.

Az egóm nem bírná el.

– Tegyük fel, hogy egy nap…

– A távoli jövőben, egy másik életben – szakítottam félbe, mielőtt befejezte volna a hülyeségét.

– Egy nap beleszeretsz egy lányba, és elcseszed, és TUDOD, HOGY ELCSESZTED! – folytatta az unokatestvérem.

Nyíltan kinevettem.

– Én sosem cseszem el – folytattam gőgösen.

– Nem kérnél bocsánatot, nem próbálnád visszaszerezni?

– Nem.

Semmi szín alatt. Még véletlenül sem.

– Asher Scott csak Asher Scottot szereti. És a cigijét. Meg a whiskyt – jelentettem ki.

Elnevette magát, majd én is csatlakoztam hozzá. Letettem a telefonom az asztalra, a hatalmas üvegablak felé fordultam, és komolyra fordítva a szót magyarázni kezdtem:

– Nincs kedvem magamon kívül mást is szeretni. Nincs kedvem törődni valakivel.

Az egyetlen lány, aki, ahogy hittem, érdeklődött irántam, az a szemét Jones volt. És minden hazugság volt a kapcsolatunkban.

– És ha az a lány jobban törődik veled, mint te magad?

– Senkit nem érdeklek jobban, mint én magamat. De ha egy nap mégis megtörténik – folytattam az ostoba feltételezések sorát –, bár tudom, hogy sosem fog, és elcseszem azzal a lánnyal, szavamat adom, hogy meg fogom próbálni visszaszerezni.

Látva, hogy Ben ajka széles mosolyra húzódik, hozzátettem:

– Egy távoli napon, egy másik életben, természetesen.”

Nem fogom visszaszerezni, nem.

Egyáltalán nem állt szándékomban. Meghoztam egy döntést, és semmi okom nem volt rá, hogy megmásítsam. Nem bántam meg.

Jobb, ha megszokják a gondolatot.

– Igaza van ennek a baromnak – ismerte be Kiara, és felállt a kanapéról, hogy elmenjen mögöttem.

Ahogy a vállamra tette a kezét, nagyot fújtattam. Kinyírom. Ám hiába éreztem, hogy izzanak az idegeim, nem feleltem. Nem tartozott rájuk. Senki másra nem tartozott, csakis rám.

Hagytam, hadd beszéljenek, inkább a hírekre összpontosítottam. Bár azok sem érdekeltek, sokkal szívesebben figyeltem egy férfihang mondanivalójára, melynek több köze volt a gazdasághoz, mint Kiarának és Bennek.

Különben is, hogy lehet, hogy nem veszekszenek inkább?

– Ashou, döntésre kell jutnod – jelentette ki Kiara megszorítva a vállam.

Kiszabadítottam magam, és felálltam a kanapéról.

– Ha van valami, amiről döntenem kell, az az, hogy melyikőtöket öljem meg elsőként – vetettem oda.

Éppen elhagyni készültem a nappalit, amikor az eszetlen unokatestvérem megjegyzése megállított.

– Ideges, mert több mint háromszáznyolcvan napja nem látta Ellát…

„Ella.”

Eldöntöttem. Bent ölöm meg elsőként.

Visszafordultam, miközben ő kihívó arckifejezéssel felállt. Legszívesebben az öklömmel töröltem volna le a gúnyos mosolyát…

– Tényleg nem akarod befogni?

Gyilkos pillantással felé léptem. Kiara közénk ugrott.

– Elég. Ash, nem gondolod, hogy eljött az idő, hogy viszontlásd? Az a helyzet, hogy… nekünk is hiányzik, tudod…

– Nekem nem hiányzik – vetettem oda, és ellöktem magamtól. – Semmi dolgom vele.

Nem igaz.

Az unokatestvérem és a barátnőm összenéztek, azután kitört belőlük a nevetés. Az elkeseredés vette át bennem a düh helyét. Ha úgy döntöttek, folytatják tovább a rohadt kis játékukat, nélkülem kell megtenniük.

– Ha hiányzik, rendelkezésetekre áll a repülőgép, látogassátok meg.

– Azt akarjuk, hogy te menj el hozzá – felelt rám mutatva Kiara –, mi már mind találkoztunk vele William halála óta.

– Mindannyian, téged kivéve.

Ben vádló pillantással kísérte a megjegyzését. Nem akartam beismerni, de most az egyszer igazuk volt. Csak én nem találkoztam vele, pedig William halála óta Manhattan lett a kedvenc úti célom.

Minden héten ott töltöttem egy éjszakát.

Sosem sikerült kiszállnom a kocsiból, és bekopogtatnom az ajtaján, pedig tudtam, hol lakik, melyik emeleten. Ben úgy döntött, hogy a családunk tulajdonában álló egyik házban helyezi el. Eleinte nem tudtam róla. Nem voltam hajlandó meghallgatni, hová költöztette, hiszen tudtam, mi lenne rá a reakcióm. Tudtam, hogy meg akarnám látogatni.

És most már pontosan ezt is tettem, minden egyes héten.

Amíg Ben kómában volt, azután, hogy túlélte a csapdát, melyet Williamnek állítottam, nem hagyhattam el Los Angelest, bármennyire is fűtött a vágy, hogy New Yorkba menjek. Amint lábadozni kezdett, repülőre ültem, és irány Manhattan.

Odaérve azonban képtelen voltam kiszállni a kocsiból. Csak ültem az ülésen, és hajnalig néztem az ablakát. Egyszer megpillantottam a balkonon. Akkor azonban a fölötte lévő lakásban voltam.

És a fejére pöcköltem egy cigarettacsikket. Csak hogy emlékeztessem a régi szép időkre. Nagyon vicces volt… Igen, unatkoztam.

Sosem tudta meg, hogy én voltam az. És sokkal jobb is volt így.

Az igazi ok, amely visszatartott attól, hogy felkeressem, az volt, hogy életemben először féltem. Tudtam, hogy haragszik rám. Tudtam, hogy a boríték, melyet Carl közvetítésével küldtem neki, sebezhetővé tesz. És utálok sebezhető lenni.

Képtelen voltam elfogadni az érzést.

Védtelen voltam, igen, ezt éreztem, ha róla volt szó.

– Nem valami szép dolog, hogy egész éjjel lesed a kocsidból – jegyezte meg Ben, aki tudta, hová megyek minden hétvégén. – Egy pszichopata viselkedik így…

A megjegyzése mosolyt csalt az arcomra, de elfojtottam.

„Pszichopata.” Az a lökött nevezett így. A telefonos névjegyzékében ezen az abszurd néven szerepeltem.

Mindennap azon tépelődtem magamban, hogyan tudott elviselni azok után, amiket műveltem vele. Hogyan tudott megszeretni.

Pedig megállás nélkül gyötörtem, abban a reményben, hogy így könnyíthetek a saját szenvedésemen. Nem működött a dolog.

– Öregem, el kell szánnod magad – folytatta komolyabban Kiara. – Nincs mit vesztened, nem igaz?

De van. Mindent elveszíthetek. Például a büszkeségemet, mert tudom, hogy meg fog gyötörni.

– Mire vársz még? – makacskodott az unokatestvérem.

– Honnan veszitek, hogy viszont akarom látni? – vontam fel a szemöldökömet a karomat összefonva.

– Onnan, hogy sosem mondtad az ellenkezőjét – vágta rá alattomosan Kiara.

Az égnek emeltem a tekintetem, de nem feleltem. Kiarának igaza volt. Mindkettőjüknek igazuk volt. A francba, gyűlölöm beismerni.

Lepillantottam, érezve, hogy valami a lábamhoz dörgölőzik. Tate. Vagy a közelebbi barátoknak Seggfej.

Vajon hiányzik neki? Úgy gondoltam, egészen biztosan.

– Úgy egy hete hallottam, hogy Ash álmában beszél – magyarázta Ben. – Ella nevét ismételgette…

Felkaptam a kezem ügyébe eső első tárgyat, és az unokatestvérem felé hajítottam, aki csak nevetett a gyilkos pillantásomon.

– Menj a fenébe! Semmi közöm hozzá, nem érted?

Csak fokozta a dühömet, hogy Kiara is elnevette magát. Miért van az, hogy ilyen remekül megértik egymást, ha rajtam kell gúnyolódni?

Sarkon fordultam, hogy elmeneküljek a két bohóc elől, de a barátnőm hangja megállított:

– Én tudok valamit, amit ti nem…

A huncut hanghordozás hallatán felvontam a szemöldököm. Mit hadovál már megint? Kíváncsi lettem, ott maradtam, hogy meghallgassam. Tudtam, hogy róla fog beszélni.

– Tekintve, hogy Ash továbblépett, semmi okom rá, hogy magamban tartsam, nem igaz?

Lazának szánt mozdulattal hátrapillantottam rá a vállam fölött. Sokatmondó volt a mosolya, nyugtalan lettem.

– Én tudom, hogy Ellának… van egy udvarlója…

A lélegzetem is elakadt. Egy pillanatra lehunytam a szemem, aztán felvont szemöldökkel feléjük fordultam. Tessék?

Egy… mije?

Kezdett felforrni a vérem, éreztem, hogy felébred bennem a birtoklás ösztöne. Mi az, hogy udvarlója?

Kiara arcát fürkésztem, meg akartam bizonyosodni róla, hogy nem hazudik. A szeme csillogása elárulta, hogy az igazat mondja.

Az igazat, amelyről azt akarja, hogy tudjam.

Túlságosan izgatott volt ahhoz, hogy hazugság legyen.

Egy udvarló… Ideje eltüntetni valakit a föld színéről.

– Téged ez nem érdekel, nem igaz, Ash?

De, nagyon is érdekelt. És idegessé tett.

Ki az a barom?

– Semmi közöm hozzá – hazudtam elfordítva a tekintetem az unokatestvéremtől, akit szemmel láthatólag megdöbbentett Kiara bejelentése.

Nem… hazudik. Ellenkező esetben Bent már beavatta volna.

– No de kicsoda? – faggatta az unokatestvérem.

Kiara összeesküvő mosolyával az idegeimen táncolt. Csendben élvezte a reakciónkat. Idegesen dobolt a lábam a nappali padlóján, türelmetlenül vártam, hogy megtudjam, ki a szerencsés választott, akit hamarosan kinyírok.

– A szomszédja! – kiáltotta a gyerekkori barátnőm a szemembe nézve. – Szinte mindennap virágot küld neki!

Lehunytam a szemem. Homályos féltékenység áradt szét a testemben. Virágot!

A picsába, megásatom vele a sírját, és rászórom a virágait.

– Mióta? – szakadt fel belőlem a kérdés.

– Mister Scott féltékeny lenne? – gúnyolódott a lány.

Eltorzult az arcom. Magamban már a módokon törtem a fejem, ahogy kivégezhetem a széptevőt, akit még nem is ismerek.

– Én inkább Ashsel képzelem el Ellát, mint a szomszédjával – nevetett Ben.

Felhördültem. A szomszédjával?

Ella sosem lesz vele. Ameddig én élek, nem.

– Milyen a kapcsolatuk? – faggatózott Jenkins.

– Sokszor udvarol Ellának, és…

– Csókolóztak már? – szakítottam félbe.

Kiara gunyoros arcát látva éreztem, hogy hirtelen elönt a harag. Nem fogja elárulni.

Fel fogok robbanni.

Valaki az angyalomat akarja. Valaki, aki hamarosan csatlakozik az őseihez.

– Dugtak már? – kérdezte Ben, mire gyilkos pillantást lövelltem felé.

– Nem – vágtuk rá Kiarával egyszerre.

A francba is, kicsinálom.

– Lehet, hogy végre a megfelelő alakkal találkozott…

Összerándultam. Megfordult velem a világ, ahogy Kiara szavait hallottam, melyekkel reakcióra próbált bírni. Ám nem mutattam ki. Kifejezéstelen és laza maradtam. Ehhez értettem a legjobban.

Ben közölte, hogy találkozója van Grace-szel, és magamra hagyott a Kiara Smith néven is ismert ördöggel.

– Nem reagálsz? – törte meg a magam köré vont jégfalat Kiara.

– Nincs mit mondanom.

– Nos, jó, ha így van – lépett oda hozzám –, hagyod, hogy vele legyen?

Megfeszültek az izmaim, meredten bámultam a falat magam előtt. Hagyom, hogy vele legyen? Viccel?

– Lazíts, Ashou! Kidagadnak az ereid, úgy szorítod az öklöd – jegyezte meg gúnyosan. – Ki sem kell mondanod. A saját szememmel látom. Nem hagy hidegen.

– De igen – dörrentem rá elfordítva a tekintetemet.

Nem.

– Dehogy…  csak nem akarod beismerni, sem magadnak, sem neki.

Éreztem, hogy Kiara elmegy a hátam mögött, miközben olyan téma felé tereli a beszélgetést, amelyet mindenáron kerülni akartam.

– Itthon maradhatsz esténként, kibámulva az ablakon, miközben whiskyt kortyolgatsz, és várhatod, hogy visszajöjjön hozzád anélkül, hogy bármit is tennél – súgta a fülembe megérintve a vállam. – De egy este az új szobájában lesz, és vele fog dugni, és eszébe sem fog jutni, hogy veled is lehetne.

Lehunyt szemmel fogadtam a szavait, melyek egy megveszekedett bokszoló erejével csaptak le rám. Bassza meg. Fel fogok robbanni.

Felszította a dühömet a kép, ahogy ágyban van azzal az alakkal. Görcsbe rándult a gyomrom.

– Úgyhogy válassz, Scott: vagy visszaszerzed, vagy elengeded.

Meg sem várta a válaszomat, kinyitotta a bejárati ajtót, majd becsapta maga mögött. Egyedül hagyott a gyilkos gondolataimmal.

Egyedül vele.

– A rohadt életbe! – üvöltöttem dühösen.

14.00 óra

Az ágyán ültem, a bolhafészekkel az oldalamon. Idegesített, hogy ott van a kutya. Reggel óta minden idegesített.

A szomszédja.

Az átkozott szomszédja. Mit akar tőle? Virágot küld? Az a barom virágot küld neki?

Ki csinál még ilyet?

Egy pohár whiskyvel a kezemben bámultam a sötét eget a hatalmas üvegablakon át.

Kiara szavai csengtek a fülembe: „Az új szobájában lesz, vele fog dugni…”

Keményen megfeszült az állkapcsom, ahogy szadista agyam elém vetítette a képet: őt, egy másik férfi karjaiban. Ahogy éppen úgy néz rá, ahogy rám nézett. Ahogy felnyög a gyönyörtől, mellyel én akartam megajándékozni. Láttam a férfi ajkát a kecses nyakán, a nyakán, melyet én akartam meggyötörni, megbélyegezni az ajkammal. Aztán az ajkát, az ajkát, melyet addig akartam csókolni, míg a lélegzetünk is elakad.

Meg fogom ölni. És átkozottul boldog leszek, ha megtettem.

Fájdalom szakította félbe a gondolataimat. Eltört a kezemben a pohár.

Káromkodva felpattantam. Vérzett a kezem, az alkohol csípte a vágást a tenyeremen.

– Már csak ez hiányzott – indultam morogva kötszerért a fürdőszobába.

Néhány percnyi keresgélés után leragasztottam a még vérző vágást. A sebre szegeződött a tekintetem… Mindenről ő jutott eszembe. Ahogy felnéztem, szembe találtam magam a tükörképemmel. Ebben a pillanatban gyűlöltem magam. Gyűlöltem magam mindazért, amit tettem vele.

Most már megértettem Bent, miért mondta, hogy utálja magát Bella miatt. Én is eljutottam ugyanide. Gyűlöltem magam. Ella gyűlölt. Valószínűleg olvasatlanul kidobta a borítékot. Pedig el kellett volna olvasnia. Muszáj lett volna elolvasnia. Nem bírtam elviselni a gondolatot. Belebetegedtem a tudatba, hogy utál engem, és egy másik férfira szegeződik a kék szeme.

Visszamentem a szobájába, ahol a kutya az alkoholt szaglászta a földön. Biztosan neki is hiányzik.

Az ágyon rezegni kezdett a telefonom, lepillantottam a kijelzőre. Kelletlenül felsóhajtottam, és a szememet lehunyva felvettem.

Ez a női hang idegesített a legjobban a világon.

– Sikerült? – kérdeztem hátradőlve. – Valójában nincs más választásod, Heather.

– Jó estét, tulajdonos, remélem, jól vagy. Én remekül!

Második fejezet

Kiegészítő terápia

ELLA

Manhattan, 15 óra

– Őszintén szólva… azt hiszem, igazad van. A testemet… az életösztön hajtotta. Amint elkezdődött, becsuktam a szemem, és nem gondoltam semmire. Képtelen voltam gondolkozni – feleltem a kérdésére. – Ahogy teltek a hónapok, megtanultam számolni a másodperceket, a számolással nyugtattam magam, azzal ismételgettem magamban, hogy mindjárt vége… és elmegy.

A kék bőrkanapén ültem a terapeutámnál, mint hetente kétszer-háromszor. Majdnem hét hónapja jártam már Paulhoz, akit az orvosom, Cole ajánlott. Cole rendszeresen meglátogatott, hogy ellenőrizze az egészségi állapotomat. Az éjszakai félelmeim miatt ajánlotta, hogy keressem fel a barátját. Már öt hónapja New Yorkban éltem, mire Kiara unszolására elszántam magam. A barátnőm még a távolból is aggódott értem.

– És a túlélés éveiben nem volt az enyém a testem. Nem voltam önmagam, az övé voltam – magyaráztam a terapeutámnak, aki a bársonyszéken ült mellettem. – Övék voltam. Mint egy bábu, egy robot, melynek megmondják, mit csináljon. Én… én üres voltam.

Ma a beszélgetés a traumáim és a pánikrohamaim kapcsolata körül forgott, melyek ébredéskor mindig sokkal erősebben jelentkeztek.

Egy éve minden más volt. Semmiféle kontrollal nem bírtam semmi felett. Főleg nem az elmém felett.

– Amikor John után megváltozott az életem, azt hiszem, hogy… ha fizikailag nem is, fejben még mindig benne maradtam az ördögi körben…

– Hogy érted? – kérdezte lágyan Paul.

Felsóhajtottam.

Mindig kikérdezett a részletekről is, hogy alaposan feltérképezhesse a szorongásaimat, pedig nehezemre esett a beszéd. Sokkal jobban szerettem hallgatni. Az ülések mégis segítettek, hogy elfogadjam a sebeimet, szembenézzek a poszttraumás stresszel… egyedül.

– Azt hiszem, hogy… meggyőztem magam, hogy gyógyulok, hogy az új környezetnek hála, többé-kevésbé „normális” életet élhetek… távol Johntól.

Keserűen felnevettem. Kinevettem a naivitásomat.

Ahogy ő tette annyiszor.

– Elkövettem a hibát, hogy a szívem maradékát egy másik ember kezébe adtam, egy olyan férfiéba, aki még sérültebb volt, mint én… és azt hittem, ő majd segít.

Minden az ő hibája volt.

– Mert biztonságban érezted magad vele? – faggatott a terapeutám.

– Igen – suttogtam lehunyva a szemem. – Tudtam, hogy John miatt rengeteg trauma ért, de még nem mértem fel az összeset. Még nem tudott az összes a felszínre bukkanni.

Kihúztam magam az ötvenes férfi előtt, aki jegyzetelte, amit mondtam.

– Most, hogy egyedül vagyok, a trauma összes árnyalatát megismertem.

– Mert nem érzed magad biztonságban? – kérdezte.

Bólintottam. Sosem éltem még egyedül, magamra hagyatva egy ismeretlen városban. Beleolvadva a tömegbe, reménykedve, hogy senki nem vesz észre. Hogy senki nem rombolja le a páncélt, melyet megérkezésem óta magam köré vontam.

– Soha nem éreztem magam biztonságban, kivéve nála – vontam meg a vállam.

– Valóban ezt érezted, vagy csak képzelted?

Rábámultam, nem igazán tudtam a választ. Nekem valóságnak tűnt.

– Ezt éreztem – erősítettem meg. – Nála is rendszeresen voltak rémálmaim… de ébredéskor nem voltak olyan erősek a pánikrohamok.

– Gondolod, hogy a biztonságérzet hiánya miatt ellenőrzöd mindig kényszeresen az ajtókat és ablakokat?

Biztos voltam a válaszban, meggyőződéssel bólintottam. Kitört rajtam az agorafóbia ebben a sokmillió lakosú városban. Nem véletlenül: egyedül egy zsúfolt városban, anélkül, hogy biztonságban érezném magam… Nem éppen ez volt az új életem legjobb eleme.

Megszoktam, hogy házban élek, valakivel. Vele.

Ugyanabban a pillanatban tűnt el a biztonságérzetem, mint a szürke szeme, melyet azóta sem láttam viszont. Manhattanben legalább hatszor ellenőriztem, hogy kulcsra zártam a bejárati ajtót, hogy csukva az összes ablak, és behúztam a függönyöket. Belebetegedtem.

Az ő hibája volt minden.

– Amikor tegnap felébredtél a rémálomból, ugyanolyan pánikrohamon mentél keresztül?

Megint bólintottam. Ugyanaz volt. Újra és újra.

– Megcsináltad, amit tanácsoltam? – szegezte rám átható tekintetét a terapeuta.

Ismét bólintottam. A légzőgyakorlatok segítettek megnyugodni a rohamokban, de időbe telt, míg visszanyertem az uralmat a testem felett, mely nem engedelmeskedett.

– Mondd csak, Ella… Ez ma nem a megszokott ülésünk. Különleges nap van ma?

Becsukta a füzetét, és egy kis mosollyal a szemembe nézett. Viszonoztam a mosolyát.

– Nem akartam egyedül otthon maradni – ismertem be szinte zavarban. – Mert… ma van a születésnapom…

– Nos, boldog születésnapot! – kiáltotta.

Elszorult a torkom és könnybe lábadt a szemem a szavaira. Utoljára a nagynéném kívánt boldog születésnapot. Kilencéves lehettem… vagy csak hét.

Szá-nal-mas.

– A barátaid tudják, hogy születésnapod van?

Tagadólag ráztam a fejem. Senki nem tudta. Előző évben sem szóltam róla. Azelőtt ez a nap is ugyanolyan volt számomra, vagy még rosszabb, egy nap, mely egy újabb kudarcokkal teli év elteltét jelezte.

– Pedig nemrég meglátogattak.

– Igen – mosolyodtam el. – Ally a múlt hónapban két napot nálam töltött egy küldetés során.

– És hogy érezted magad, amikor melletted volt?

– Boldog voltam. Amikor itt vannak, újra otthon érzem magam.

– Mit jelent neked az otthon, Ella?

Egy pillanatig hallgattam. Már tudtam a választ. Egész életemben házról házra vándoroltam anélkül, hogy bárhol otthon éreztem volna magam. Egészen addig a napig, míg meg nem találtam azt a házat.

– Az otthon az a hely, ahol azok vannak, akiket szeretünk, és akik mellett biztonságban érezzük magunkat. Valójában számomra az otthon… egy érzés.

Amikor Kiara, Ally vagy Ben mellettem voltak, bárhol is voltam, otthon éreztem magam. Hisz egy üres ház nem otthon többé.

A terapeuta halvány mosollyal bólintott, azután feltolta a szemüvegét az orrán, és megköszörülte a torkát.

– És az az Ash?

– A-Asher – helyesbítettem újra elszoruló torokkal. – Én Ashernek hívom. A többiek Ashnek, de nekem jobban tetszik az Asher. Nem… soha. Ő soha nem jött ide.

– Beszélnél róla? Szinte semmit nem árultál el róla… Miért?

Az akvárium felé fordultam, melyben hónapok óta ugyanazok a halak úszkáltak. Növények is voltak körülöttük.

– Bántott téged?

– Nem – vágtam rá gyorsan. – Legalábbis nem úgy, ahogy a többiek.

– Akkor miért utálod?

Mert rettenetes volt. Igazán rettenetes.

– Mert csak ez maradt – vetettem oda a halakat figyelve. – Nem beszélhetek vele, nem láthatom, nem felelhetek neki.

– Miért? Ő tiltotta meg?

Halkan felsóhajtottam.

– Én is.

– És miért tiltod meg magadnak, hogy beszélj vele? – vonta fel finoman a szemöldökét Paul.

A kezemet tördeltem. Idegesen rángott a lábam, ahogy újabb érzékeny témához közelítettünk.

Asher.

– Mert nem érdemli meg. Mert csak úgy elengedett. És magyarázatként csak egy halom papírral teli borítékot adott.

– Papírokat?

– Papírokat – sóhajtottam, felidézve magamban a fekete tintával telerótt lapokat. – Naplókban írja meg a gondolatait. Igazi klisé, de naplót ír, hogy ne másokkal ossza meg az érzéseit.

Ahogy kinyitottam a szemem, láttam, hogy a terapeutám finoman bólint.

– Nem szeret megnyílni? – folytatta.

– Nem igazán – vontam meg a vállam. – Odaadta a lapokat, melyekben a velem kapcsolatos dolgokról írt. Attól kezdve, hogy megérkeztem a házába, addig, amíg úgy nem döntött, hogy ki kell lépnem az életéből. A biztonságom érdekében.

Paul bátorító pillantást küldött felém, hogy folytassam, és ne kerüljem ki a kikerülhetetlent.

– Én… egy éve nem láttam, de a barátaival találkoztam.

Megint elszorult a torkom. Gyűlöltem a tudatot, hogy úgy döntött, nem látogat meg, nem hív fel. Hogy elfelejt, mintha soha nem is számítottam volna.

Csak egy fogoly voltam.

Kiarának igaza volt: nem érdemelte meg sem a könnyeimet, sem az érzéseimet.

Minden az ő hibája volt.

– Hiányzik?

Iszonyatosan.

– Nem érdemli meg – vágtam vissza, ismét felélesztve az öngyűlöletemet.

– Nem feleltél – jegyezte meg lágyan a terapeutám.

– Igen…

Persze hogy hiányzott. Nem foszlottak semmivé az érzelmeim, éppen ellenkezőleg. Nap mint nap gyilkolták a lelkem. Nap mint nap emlékeztettek rá, hogy elfelejtett, és nem maradt más belőle, mint a szavai.

A szavai, amelyeket egy évvel azelőtt szerettem volna hallani tőle.

– Amíg vele voltál, akkor is voltak rémálmaid, igaz?

Igen, nála is előfordultak. Azután megfenyegetett, és egyre ritkábban jöttek, annyira féltem, hogy megfojt. A félelem pedig idővel másba fordult. Biztonságérzetbe, mely teljesen beburkolt, amint belépett az ajtón.

Annyi minden történt. Annyi minden.

Kivonatosan összefoglaltam a terapeutámnak.

– Mesélnél még azokról a lapokról?

– Csak arról beszél bennük, hogy mit gondol rólam – suttogtam. – Így abban a kiváltságban részesültem, hogy megismerhettem, milyen indokok húzódtak meg egyes tettei mögött.

A szarkazmus mosolyra fakasztotta a terapeutámat, egy mozdulattal jelezte, hogy folytassam, de nem akaródzott.

– Semmi értelme, tovább kell lépnem.

Nem akartam róla beszélni.

– Korábban meséltél a szomszédodról…

– Igen – sóhajtottam kelletlenül megrázva a fejem –, de nem vele fogok továbblépni… Nagyon különbözőek vagyunk…

A szomszédom azt hitte, el tud csábítani, pedig végtelenül idegesített.

Mert nem Asher volt.

– Na… nagyon kedves, de… nem érzem jól magam vele – vallottam be halkan. – Nem lehetek önmagam…

– Talán meg kellene mondanod neki – javasolta. – Ha nem érzed jól magad valakivel, jobb, ha meghúzod a határokat kettőtök között.

– Tudom, de… nem, képtelen vagyok megtenni. Soha nem tudtam kijelölni a határaimat.

Ő lerombolta őket.

– Még mindig a szomszédodról beszélünk?

Elmosolyodtam. Természetesen nem. Soha nem a szomszédom töltötte ki a gondolataimat. Hanem valaki más.

– Soha nem gondoltál arra, hogy visszamenj Kaliforniába? – kérdezte Paul. – Mi akadályozna meg, hogy visszamenj?

Válasz után kutatva meredtem rá. Igaza volt. Mi akadályozna meg, hogy visszamenjek Los Angelesbe?

Ott nincs fedél a fejed felett. Megöl, vagy még rosszabb, tudomást sem vesz rólad. El is rabolhatnak…

– Manhattan új életet kínál. Visszalépés lenne visszatérni Los Angelesbe – jelentettem ki magabiztosan. – Én pedig előrenézek, tovább akarok lépni.

– Nem akarod többé, hogy az életed része legyen?

Megráztam a fejem. Nem kértem Asherből, nem akartam tovább szeretni. Utáltam magam azért, mert még mindig, még egy év után is szerettem. Mindazok után, amit művelt velem.

Daganatként ült meg az agyamban, és lassan megölt, anélkül, hogy megérintett volna, hogy szólt volna hozzám, hogy tudomást vett volna rólam.

Mintha soha nem is léteztem volna.

Minden az ő hibája volt.

22.00 óra

„Január 14.

Hasonlít Isobelre… de butábbnak tűnik. Valahogy kisbabás az arca. Utálom a kicsiket.

Vajon hány éves lehet? Fiatalabbnak látszik nálam…”

Megtörtem. Újra elolvastam a jegyzeteit. Újra, az elejétől a végéig.

Összetörte a szívem.

Ahogy a számba vettem az első falat süteményt, melyet az első, egymagamban megtartott kis születésnapi ünneplésre vettem, a könnyeimet nyeltem. Még mindig kísértettek a papírra vetett szavai.

Tudtam, hogy csak fájdalmat okozok magamnak azzal, hogy újra és újra elolvasom őket, de csak ennyi maradt belőle nekem. És ma szükségem volt rá, hogy ne nyeljen el a magány.

– Boldog születésnapot, Ella…

„Ez a második éjszakája nálam, rémálmai vannak.

Mint nekem.

Nem ő ébresztett fel, bár ezt mondtam neki. Nem, épp fel-alá járkáltam a nappaliban, amikor meghallottam a kiabálását.

Rémálmai vannak…”

A naplójából kitépett lapokon aláhúzott néhány szakaszt, ahol önmagáról írt. Szakaszokat, melyek felfedtek néhány titkot.

Tudtam, hogy nem sokat alszik, most már értettem is, miért. Hozzám hasonlóan őt is rettenetes rémálmok gyötörték. Egyszer olyankor is megtörtént, amikor együtt aludtunk, de nem gondoltam volna, hogy rendszeres a dolog. Legalábbis nem annyira, mint nálam. Neki vajon mik a démonjai?

Azon az éjszakán, amikor ezeket a sorokat írta, először szólt hozzám. Egy pohár vizet löttyintett az arcomba, hogy felébredjek.

„Teljesen az agyamra megy! Legszívesebben megölném ezt a lányt, amiért Rick rám kényszerítette. A barom Rick! Ez a fogoly még hülyébb, mint gondoltam. De azt el kell ismernem, hogy pokolian szép. Ella. Ella Collins…”

A leírt szavain át hallottam a rekedtes hangját, mintha a fejembe költözött volna. Utáltam az érzést.

Letöröltem az arcomon lassan lefelé induló könnycseppet. Elhatároztam, hogy abbahagyom az olvasást. Már fejből tudtam az egész szöveget, annyiszor elolvastam. Sóhajtva felálltam. Ellenőriztem a bejárati ajtót és az ablakokat, mielőtt elmentem volna fogat mosni.

A tükörképemre szegeztem a szemem. Üres voltam. Élettelen, fénytelen.

Emésztett ez az érzés. Feleslegesnek éreztem magam, és az is voltam. Nem léteztem.

Az év végi ünnepek alatt végképp felerősödött ez az üresség. Amikor mindenki a családjával, a szeretteivel van, én egyedül ültem a tévé előtt. Ahogy mindig is.

Lehet, hogy ezért nem kért belőlem? Neki megvolt a családja, a barátai. A barátai, akik idővel az én barátaim is lettek.

Bemutatott a húgának… Igaz, nem nagyon volt más választása abban a pillanatban. No de kinek mutattam be én őt? Senkinek.

Mert nekem senkim sincs.

Elszorult a torkom. Képtelen voltam elviselni a csendet. Túlságosan hangosan kiabált az agyam, hogy kitöltse.

A nappaliba siettem, és bekapcsoltam a tévét. Anélkül képtelen lettem volna aludni. Megnyugtatott a zaj, míg a csendben féltem, rettegéssel töltöttek el a gondolataim.

Találni fog valaki mást. Valakit, aki megérdemli a szerelmét. Valakit, akit akar majd.

– Ő majd bemutat a szüleinek, ahogy az szokás… Te ajánlod fel neki, hogy költözzön hozzád, senki nem erőlteti rád…

Nem úgy, mint engem.

Azt a lányt majd akarja.

Zokogás szakadt fel belőlem, ahogy a fejem ráztam. Nem. Nem szabad rá gondolnom. Nem szabad arra gondolnom, ahogy folytatja tovább az életét. Miközben én semmi mást nem akarok, mint őt az életemben tudni, ő más valakivel osztja majd meg a sajátját.

Kinek kellene egy olyan lány, akit egy csomó férfi megerőszakolt? Undorodik tőlem. Undorodom magamtól.

Kapkodva szedtem a levegőt, rázott a zokogás. Ez lett a visszatérő szertartásom: elsiratom a szaros kis életemet, és azt ismételgetem, hogy akiről azt hittem, hogy a megmentőm lesz, magamra hagyott.

Talál nálam jobbat. Nem lesz nehéz.

– Miért hagytad, hogy megszeresselek?

Utáltam. Gyűlöltem a hallgatásáért. A közönyéért.

Miért adta azt a borítékot?

Miért tette, ha közben megtiltotta, hogy beszéljek vele? Miért nem hagyott magából mást, mint néhány papírlapot? Folyamatos kínzás volt újra és újra elolvasni a szavakat, melyeket a szájából szerettem volna hallani.

Mégis örömmel mértem magamra a kínszenvedést. A szavai a létező legtoxikusabb módon tartották életben az iránta táplált érzelmeimet.

Képtelen voltam megálljt parancsolni magamnak.

Nem beszélhettem vele, letiltotta a számom. Megtiltotta, hogy visszatérjek az életébe. Mintha a legrosszabb dolog lennék, ami valaha is történt vele.

Miközben ő egyszerre volt a legjobb és a legrosszabb dolog számomra.

Gyűlöltem. Annyira gyűlöltem. Gyűlöltem az iránta táplált érzéseimet.

– Gyűlölöm, hogy szeretlek…

Harmadik fejezet

A szomszéd

ASHER

Los Angeles, 20.00 óra

– Te mit szeretsz jobban? Én egyértelműen a macskákat.

– Én azt, amikor befogod – vetettem oda fel sem nézve az új foglyomra.

Heather tegnap este jött meg az utolsó küldetéséről, és ó, egek, mennyire nem hiányzott. A teljesen esetleges, légből kapott kérdéseivel művészetté fejlesztette az idegeimen táncolást. És ha csak ennyi lett volna!

Néhány hónappal azelőtt találkoztam vele. Heather nekem akart dolgozni, de Kiara megtiltotta, hogy felvegyem, arra hivatkozva, hogy utána nem lehet másik foglyom.

Ez persze rögtön arra indított, hogy megtegyem.

És nap mint nap megbánom a döntésemet, ahányszor csak kinyitja a száját.

– Ha csak egyetlen dolgot tehetnél meg, mielőtt meghalsz, mi lenne az?

– Golyót röpítenék a fejedbe. Nagy öröm lenne.

– Milyen kedves – sóhajtott fel.

És én még Ella jelenlétét utáltam…

Úgy döntöttem, nem válaszolok, ahogy Bennek sem szoktam. Előbb vagy utóbb csak elhallgat. Felsóhajtottam, ahogy végre végeztem a rengeteg aláírással, már egészen elzsibbadt az ujjam.

Megdörzsöltem a szemem, kezdte éreztetni hatását a fáradtság. Rá kellett gyújtanom.

– Néhány napra elutazom – jelentettem be, érezve, hogy rám szegeződik Heather tekintete.

Eldöntöttem, hogy visszaveszem, ami az enyém. Nem lehet másképp. Az a pasi nem vethet szemet rá.

– Hová mész? – merészelte megkérdezni.

– Semmi közöd hozzá – feleltem jéghidegen, azután rágyújtottam.

– Az előző tulajdonosom nem volt ilyen titkolózó…

Rosszindulatúan felnevettem. Milyen szemtelen!

– Nyitva az ajtó, Heather. A fiókban van a szerződésed, bármikor felbonthatod – emlékeztettem rá mélyen letüdőzve a füstöt. – Nincs rád szükségem, soha ne gondold ennek az ellenkezőjét.

Nagyot nyelt, de nem felelt, én pedig pukkadoztam a nevetéstől.

Az angyalom visszavágott volna, Heather túl könnyű célpont.

Hallva, hogy nyílik a bejárati ajtó, felsóhajtottam. Két lehetőség volt: vagy Ben, vagy Kiara az. Egyik sem dobott fel.

– Helló, tesó!

Ben. Természetesen.

Idegesnek látszott, mintha valaki üldözte volna, ahogy berontott a dolgozószobámba. Összevontam a szemöldököm. Vajon mi zaklatta így fel?

– Kizártam magam otthonról – lihegte. – Megvan a pótkulcsod?

Mérgesen felsóhajtottam. Még csak meg sem lepődtem.

– A barátnődnél – feleltem vállat vonva.

A homlokára csapott, azután amikor észrevette Heathert, biccentett felé. Nem rajongott érte.

– Mikor indulunk? – kérdezte azután kissé gondterhelten.

– Amikor Ally visszajön a küldetésről – nyomtam el a cigarettámat a hamutartóban. – Nem az én bajom, ha nem tudsz becsomagolni. Menj el Grace-hez.

Ben fújtatott egyet, kisietett a dolgozószobámból, leszáguldott a lépcsőn, és becsapta maga mögött a bejárati ajtót.

– Csinálunk valamit vacsorára? – vetette fel Heather.

– Nem, nem vagyok éhes.

A dolgozószoba kanapéján szundikáló bolhafészek fejét simogatva az égnek emelte a tekintetét.

– Ő hozta a kutyát? – hallottam megint a hangot, amely már egy órája idegesített. – Vagy te?

Ezt nem hiszem el.

– Soha nem mondták még neked, hogy törődj a magad dolgával? – vetettem oda felállva. – Megtiltom, hogy róla kérdezz, megértetted?

Heather bosszúsan felvonta a szemöldökét. Ahhoz képest, hogy nem is ismerte, sokat kérdezett az angyalomról. Pedig még Kiara sem emlegette olyankor, amikor Heather a közelben volt. Az új foglyom szeretett a tilosban kutakodni, Ella pedig a legnagyobb tilalom alá esett.

– És ha… szórakoznánk egy kicsit mi ketten? – lépett közelebb hozzám. – Mint a múltkor…

Átölelte a nyakam, mire elhúztam a szám. Néhány nappal azelőtt megdugtam, de csakis azért, mert túl sok harag halmozódott fel bennem aznap. Más kellett, mint a boksz és a cigi, hogy megnyugodjak.

– Olyan jó volt…

Abban a pillanatban, hogy az ajka az ajkamat súrolta, az ő kék szeme jelent meg előttem.

A francba, már megint, ne!

– Mozgás! – parancsoltam rá a foglyomra.

Heather szeme, mely az imént még izgalomtól csillogott, most értetlenül fürkészett. Az angyalomé mellett fakónak tűnt az írisze.

A szeme… a gyengém.

Eltoltam magamtól, és bosszúsan kisiettem a dolgozószobából. Miért gondolok még mindig rá, bassza meg?

Kísértett, ez pedig idegesített. Ő idegesített. Ő volt az én átkom, az átkom, melytől képtelen voltam megszabadulni.

Lerohantam a lépcsőn, berontottam a szobámba, és magamra zártam az ajtót. És ismét újra lepergett néhány jelenet a szemem előtt. Itt csókoltam meg. Ott aludtunk együtt.

Az ágyam hiányolta, és még mindig a számon éreztem ajka lágy érintését. A testem őt akarta. Én őt akartam. És képtelen voltam elképzelni, hogy valaki mással van. Főleg nem azzal a szaros szomszédjával.

A szemem a már több mint egy órája összekészített táskámra tévedt. Elugrom Manhattanbe. Szó sem lehet róla, hogy az a szomszéd elvegye tőlem.

„Lehet, hogy végre a megfelelő alakkal találkozott…”

– Menj a picsába, Kiara – morogtam magam elé, ahogy eszembe jutottak a szavai.

Nem ülhettem itt ölbe tett kézzel, miközben egy seggfej udvarolgat neki. Ugyanakkor azt sem akartam, hogy Ella megtudja, érdekel a dolog, nehogy bosszút álljon azért, amit tettem vele. Mert tudom, hogy teljesen le tud taglózni.

Tudatában voltam, hogy bocsánatkérést vár, de túl erős volt az egóm ahhoz, hogy térdre ereszkedjek az ajtaja előtt, és fussak utána, míg meg nem bocsátja, hogy aljasul eltaszítottam magamtól, és kirúgtam. Hogy elhitettem vele, minden hazugság volt, hogy egyáltalán nem számít nekem.

Pontosan ezt akartam, azt, hogy ezt érezze. Hogy annyira fájjon neki, hogy meggyűlöljön. Mert nem érdemlem meg sem a szerelmét, sem őt.

Akkor miért nem hagyod? Mert meghaladja az erőmet.

Úgy vonzott, mint egy átkozott mágnes, képtelen voltam elszakadni tőle.

Rohadt toxikus alak vagyok. Mindig is az voltam.

Bőszített ez a gondolat. Összeráncolt homlokkal elővettem egy szál cigarettát a félig üres dobozból. Lehunyt szemmel szívtam le a füstöt. A cigaretta alattomosan elcsitított, azt sugdosta a fülembe, hogy ő az egyetlen menedékem a haraggal szemben, melyet képtelen vagyok kordában tartani.

Mint legutóbb.

Ellának soha nem lett volna szabad látnia a személyiségemnek azt az oldalát, és mégis… még halálra rémülten is maradt. Mintha fontos lennék neki.

Megsajnált, ez minden.

A gondolattól megfeszült az állkapcsom. Itt sem volt, mégis játszott a gondolataimmal, nem hagyott aludni. Kimerítette az agyamat, mely mindenféle képeket vetített elém, melyek talán soha nem valósulnak meg. Nem talán, hanem biztos, hogy soha.

Bár egyedül miatta éreztem megbánást, egyedül ő volt a fájdalmam forrása, nem megyek vissza hozzá. Nem ilyen életet érdemel, túl veszélyes ez számára.

Mégsem hagyod, hogy valaki mással legyen.

Így van.

Másnap, Manhattan, 9.00 óra

– Mi a terved? – kérdezte Ben. – Azt sem tudod, hogy hívják, vagy hogy néz ki.

Nem tudtam, mit akarok, vagy mit kell tennem, hogy eltávolítsam őket egymástól. Ökölbe szorult a kezem, ahogy elképzeltem, hogy beszélgetnek Ella lakásában.

Kinyírom.

– Miért nem akarod hagyni?

– Mert ő az enyém – jelentettem ki, tudomást sem véve Ben huncut mosolyáról. – És ha megtudom, hogy az az alak akár egy ujjal is hozzáért, hívhatod az embereinket, hogy szabadítsanak meg a hullájától.

– Van ötleted, hogyan akarod megölni? – lépett Ben a lakásunk ablakához. – Mert azt hiszem, van valaki Ellánál…

A szívem kihagyott egy ütemet, azután hevesen kalapálni kezdett. Elhomályosult a tekintetem, ahogy megláttam, hogy egy férfi áll a balkonján.

Ő az enyém, a francba is!

– Menj le – utasítottam Bent. – Most azonnal menj le, és dobd ki a lakásából.

– De te…

– LEFELÉ! – üvöltöttem. Sehogy sem tudtam uralkodni magamon. – Ha én megyek le, megölöm.

Képtelen voltam elszakítani róla a tekintetem. Ella tisztes távolságot tartott kettőjük között. Még szerencse.

Ben közbelép. Bennek közbe kell lépnie.

Elléptem az üvegfaltól, és nagyot sóhajtva végighúztam a kezem az arcomon. Képtelen voltam visszafogni magam, beleöklöztem a falba.

Hogy a fájdalom levezesse a haragot.

Dühös kiáltás szakadt fel belőlem, ahogy keményen megrángattam a hajam.

A fenébe is, ehhez nincs joga.

Az asztalon rezegni kezdett a telefonom. Odaléptem, hogy megnézzem, ki az. „Gemma néni” állt a kijelzőn. Remegett a kezem.

Miért hívhat Ben anyja?

– Szia, Ash! – szólt bele derűsen a telefonba.

– Szia! – feleltem halkan, az ütéstől kivörösödött öklömet méregetve.

Behunytam a szemem, és mélyet sóhajtottam, hogy megnyugodjak.

– Ugye nem felejtetted el a jövő hetet?

– Nem felejthetem el, ha azt sem tudom, miről beszélsz – jegyeztem meg gúnyosan.

Felsóhajtott.

– Összejövetelt szervezünk a nagybátyád emlékére. Néhány nap múlva lenne a születésnapja… tudod, imádta az összejöveteleket. Ha már a temetésre nem jöttél el…

Rick. Majdnem egy éve hagyott itt minket. Majdnem egy éve lett öngyilkos azután, amire az apámnál bukkantunk: ott volt a bizonyíték, hogy ő William biológiai apja, és kezdettől fogva összejátszott vele. Részt vett a tulajdon bátyja meggyilkolásában, és éveken át kefélte a feleségét.

Még szép, hogy nem mentem el a temetésére a sok szar után, amit kavart.

A jövő héten lenne ötvennyolc éves.

– Majd meglátom – morogtam türelmetlenül toporogva.

– Nagyon sokat jelentene nekünk a jelenléted, tudod…

Igen, persze. Én vagyok a bevételi forrásotok, ostoba bagázs.

– Jól van, jól van, jól van – vágtam rá gyorsan, fel-alá járkálva.

Csak el akartam hallgattatni, semmi közöm sincs az idióta összejövetelükhöz. Azt akartam, hogy az az alak odalent eltűnjön Ella lakásából. Mert a francba is, rájuk töröm az ajtót, és áthajítom a korláton.

– Köszönöm, ez…

Miután a nagynénémre csaptam a telefont, fájdalmasan grimaszolva szemügyre vettem a sérült öklöm. Gyűlöltem, mekkora hatalma van felettem a dühömnek. Amint a felszínre bukkant, képtelen voltam ellenőrzés alatt tartani.

Ellának mégis sikerült eloszlatnia.

Azon az éjszakán, amikor majdnem ellene fordultam, hogy kiadjam magamból a fájdalmat, halálra rémítette a dühöm. Remegett, rátört a pánikroham. Képtelen volt beszélni hozzám, vagy csak rám nézni.

És amikor találkozott a tekintetünk… a félelme… valamit megváltoztatott bennem. Észre sem vettem, és megnyugodtam.

Megrémíted. Tönkre fogod tenni. Nem ilyen életet érdemel.

A második alkalom akkor volt, amikor azok az átkozott bérgyilkosok jöttek értem. Azon az éjszakán a személyiségem másik oldalát ismerhette meg. Az öngyűlöletemet. Hidegvérrel megöltem őket, miközben képtelen voltam megölni azt, aki megérdemelte, hogy az én kezem által érje a halál. Williamet.

Belebetegedtem a gondolatba, hogy életben van, és minden gyilkosság, amit elkövettem, ellenem fordult mint szörnyű emlékeztető arra, hogy vele még nem tudtam végezni.

Azon az éjjelen szükségem volt Ellára, ahogyan még soha életemben senkire. Úgy kapaszkodtam belé, mint az egyetlen biztos pontba, hogy ne merüljek el a haragban. Éreznem kellett a közelségét, hogy megnyugodjak, és megszabaduljak a gyűlöletemtől. Ugyanolyan hatással volt rám, mint a cigaretta.

– Öregem, hozzád beszélek – csettintett Ben az orrom előtt, hogy visszatérítsen a valóságba.

– Mi van?

– Nem mentem be – húzta el a száját Ben. – Csak egy szerelő… azt hiszem.

Azt… hiszi?

Nyomomban az unokatestvéremmel kirontottam a lifthez.

Ben még csak nem is volt biztos benne, hogy egy ostoba szerelőről van szó. Úgyhogy szóba sem jöhet, hogy az az alak egy perccel is tovább vele maradjon. Ben tiltakozását figyelmen kívül hagyva megnyomtam a liftben a gombot. Túlságosan hangosan zakatoltak a gondolataim ahhoz, hogy meghalljam a hangját.

Az emeletére érve a távolból férfihangot hallottunk.

– Holnap visszajövök a hiányzó alkatrésszel.

Remek, ezek szerint holnap újra eljön! Ki a fene ez a szerelő? Miért kell kétszer jönnie? Miért nem hozta el ma az alkatrészt?

– Kikísérem a lifthez – hallottam az angyalom lágy hangját.

Hevesen kalapáló szívvel megnyomtam a saját emeletemre vezető gombot, imádkozva magamban, hogy időben becsukódjon a liftajtó. Megint úgy viselkedtem, mint egy igazi barom.

Ben gúnyos mosolyát látva ökölbe szoruló kézzel csikorgattam a fogam.

– Ha egy szót is szólsz, nem állok jót magamért – fenyegettem meg.

Idegesen topogtam a lift padlóján. Képtelen voltam szembenézni vele. És ez az egész szarság egy szerelő miatt volt, akinek kétszer kell jönnie. Kétszer. Eggyel többször a kelleténél.

És a legrosszabb, hogy még csak nem is a szomszédja volt. Egyébként meg ki az a szomszéd? Mit akar tőle? Miért érdeklődik iránta?

A lakásba visszatérve bevonultam a szobámba, és lerogytam az ágyra. Frusztrált sóhaj szállt fel az ajkamról, és rám tört a kínzó vágy, hogy rágyújtsak.

Elővettem egy cigarettát, és hagytam, hogy a mérgező füst betöltse a tüdőmet. A harmadik slukknál végre ellazultam kissé. Gyűlöltem az érzést, hogy elveszítem a kontrollt, hogy csak nézője vagyok az életének. Még ha mindent meg is tettem, hogy kizárjam az enyémből, képtelen voltam tartani magam a döntésemhez.

Igen, hazudtam. Nem volt veszélyben mellettem. Sőt, szinte biztosan nagyobb biztonságban volt mellettem, mint bárhol a világon. Az igazi okom az volt, hogy nem voltam hajlandó beleszeretni. Amikor elment, már kezdtem ragaszkodni hozzá. Nem… már nagyon ragaszkodtam hozzá.

Túlságosan.

Megrémített. Képtelen voltam kiverni a fejemből. Az az átkozott szívem őt akarta, míg az agyam védekezőn nem vett tudomást róla.

Hatalommal bírt felettem, olyan hatalommal, melyben minden eszközömet elveszítettem. A francba is, soha egyetlen lány sem hatott így rám. Nem is próbálta, nem is akarta, mégis teljesen maga alá gyűrt.

Úgyhogy eltaszítottam magamtól, mert féltem, féltem tőle és attól, amit tehetett velem. Akaratlanul is Isobelhez hasonlítottam. Pedig Ella egészen más volt, mint az a kurva. Más volt, mint bárki, akit csak ismertem. Más, mint Heather.

Az angyalom…

Határtalan csodálattal tekintettem rá. Ő is megszenvedte az életet, ahogyan én is. Feláldozta az életét, ahogyan én is. Megvoltak a maga démonjai, ahogy nekem is az enyémek.

Mégsem lett olyan, mint én. Erősebb volt nálam, emberibb, mint amilyen én valaha is voltam. Az én Ellám egy átkozott angyal a világ démonjai között. Ez a világ tönkretette, ő mégsem változott meg, önmaga maradt.

Nem úgy, mint én.

Én egy rohadt szörnyeteg voltam. Szívtelen lettem, és ezt nem is láttam bajnak. Vele azonban olyan volt, mintha nem kellene annak lennem. Nem szabad összetörnöm, bemocskolnom, hisz olyan tiszta.

Mégis megtettem.

Tönkretettem a rohadt önzésem miatt, a kötődéstől való átkozott félelmem miatt, az öngyűlöletem miatt. Nem érdemeltem meg őt. Túl értékes volt egy olyan gazfickóhoz, aki tönkretette, csak hogy önmagát védje. Egy olyan alakhoz, aki azzal vezette le a fájdalmát, hogy bántotta őt, aki képtelen volt uralkodni a dühén.

Jobbat érdemelt nálam. Pontosan tudtam.

El kell felejtenem.

Hagynom kell, hogy továbblépjen.

– Ben! – kiabáltam ki a szobámból. – Szedd össze a holmidat, elmegyünk.

Negyedik fejezet

Az ajánlat

ELLA

Jéghideg volt a levegő. Reszkettem, mint a nyárfalevél, körbe-körbe forgattam a fejem, de mindenütt ugyanaz vett körül. A semmi. Az ösztönöm azt üvöltötte bennem, hogy meneküljek. Abban a pillanatban, ahogy nevetés visszhangzott végig az üres és sötét térben, hevesen kalapálni kezdett a szívem.

A nevetés. A démonjaim.

A távolban egy fénysugarat pillantottam meg, eleredtek a könnyeim a megkönnyebbüléstől. Remegő szájjal futni kezdtem a fény felé.

Egy nyitott ajtó. Az alagút vége.

Asher.

Asher alakját láttam. Ezer közül is felismertem volna.

A nevetés, a suttogások egyre közelebb értek kimerült testemhez. Felemésztett a pánik és az életösztön, rosszul voltam.

Nagyon rosszul.

– Nem fogsz elszökni…

Rémült sikoly hagyta el az ajkam, ahogy kezek ragadták meg a hajam, a nyakam. Gyorsítottam, hogy megszabaduljak mocskos érintésüktől.

– Imádni fogod…

– A lányomra emlékeztetsz… úgy szeretném megdugni…

Egyre megállíthatatlanabbul zokogtam, a torkomba tolult az epe. A szemem azonban Asher alakjára szegeződött. Meg fog menteni. Meg kell mentenie.

Megígérte.

Egy kéz ragadta meg a vállam. Teljes erőmből küzdöttem, de egy másodperc alatt minden megdermedt körülöttem. Asher becsukta az ajtót. Magamra hagyott. Velük.

– NYISD KI! KÖNYÖRGÖK, MENTS MEG!

Magamban üvöltöttem, de nem hagyta el hang a számat, melyet mostanra durva kezek fogtak be. Egyre többen lettek, letépték a ruhámat, éreztem, hogy legyőznek.

Meg fogok halni a kezük között. Megfulladok. Meg fognak ölni.

– Segíts… Asher…

Felriadtam. A testem hevesen remegett. A szívinfarktus határán álltam. Elszorult a torkom, elakadt a lélegzetem.

Nem voltam ura önmagamnak. Meg fogok halni.

Haldoklom.

Sajogtak megfeszülő izmaim. A torkomba gyűlt gombóctól nyelni sem tudtam.

Ella, rémálom volt. Csak egy rémálom.

Amennyire tudtam, igyekeztem nyugtatni magam, hisz tudtam, hogy ismét pánikrohamom van, és az életösztönöm bénít meg. A testem és az agyam ugyanazt az üzenetet küldte: nem tudok mozogni. Nem szabad mozognom. Ahogy velük csináltam.

Ám meg kell törnöm a kört.

Nincs mitől félni.

Messze vagyok tőlük. Biztonságban vagyok.

A testem a szorongásaim burka lett, meghajolt a félelmeim előtt. Cselekednem kell. Muszáj.

Óvatosan lehunytam a szemem, hogy lecsillapítsam a légzésemet. Eszembe jutottak a terapeutám szavai:

„Lélegezz mélyet, és számolj négyig. Egy másodpercig tartsd bent a levegőt, aztán négyet számolva lassan fújd ki.”

Nehezen alkalmaztam Paul utasításait. Elködösült gondolataim és szakadozott lélegzetem nem könnyítette meg a feladatot, de muszáj volt teljesítenem.

Éppen pánikrohamod van. Nem fogsz meghalni.

Minden rendben lesz, koncentrálnom kell. Belélegzek… benn tartom… kilélegzek.

Újra.

Lassanként lecsillapodott a légzésem, könnyek csorogtak végig az arcomon. Büszke voltam arra, amit elértem.

Sikerült. Folytasd, ne hagyd abba.

Néhány végtelennek tűnő pillanat után visszanyertem az uralmat a testem felett.

– Vége van…

Többször is elismételtem magamban a mondatot, hogy jobban átérezzem. Gyakran kellett megvívnom ezt a harcot. Az elmúlt egy év nagyon kemény volt. Nem volt senki, aki felébresztett volna, aki segített volna. Egyedül voltam a démonjaimmal, a szorongásaimmal és az éjszakai rettegéssel szemben. A testem abban a pillanatban emelkedett ki az álomból, amikor már éppen meghalt volna. A túlélési ösztöntől vezérelve felgyorsította a szívverésemet.

Eleinte nem dermedtem meg a rohamoknál. Még volt uralmam a testem felett, mostanra azonban mintha már nem lettem volna a magam ura. Mint azelőtt.

Mint Johnnál.

Egyre durvábbak voltak a rohamaim, egyre nehezebben tudtam kezelni őket. Elvették az eszemet, ellenem fordították a testemet, és egyre könyörtelenebb lett az önmagammal vívott háború.

Vesztésre álltam. El fogom veszíteni a csatát az aljas, szadista démonjaim ellen. Csak arra vártak, hogy elaludjak, máris visszatértek, hogy kísértsenek. Hogy emlékeztessenek rá, hogy a részeim, hogy még mindig övék a testem.

Még a távolból is.

Paul azt ígérte, hogy egy nap már nem kísértenek majd. Feltéve, hogy erős vagyok, és visszaveszem az irányítást.

De vajon erős vagyok? Nem hittem.

Gyenge voltam. Zsigeri szükségem volt a tudatra, hogy számíthatok valakire, aki majd segít, ez pedig kegyetlenül visszafogta az akaratomat, hogy egyedül jussak előre a lelkem sötét ösvényein.

Ám ez az akarat mégis, mindennek ellenére, érintetlen maradt. Bennem égett, csakis arra vágyott, hogy megszabaduljon a láncaitól, a félelmeimtől. A félelemtől, hogy kudarcot vallok, hogy az a gyenge lány maradok, akit bárki kedvére kihasználhatott. A kislány, akivel nem törődtek, akinek nem számított a véleménye. Akinek meg kellett hajolnia mások vágyai előtt, és nem törődhetett a saját szükségleteivel.

Az a lány én voltam. Vagy legalábbis egy részem.

Ugyanakkor nem voltam hajlandó tovább a bőrében élni. Gyűlöltem magam. Undorodtam magamtól.

Elszorult a torkom, ahogy rám tört az öngyűlölet, a gyűlölet, mely napról napra növekedett, ha csak láttam, hogy boldog emberek vannak körülöttem.

Egyszer kíváncsiságból elmentem egy parkba. Szörnyű hiba volt. Kicsinek éreztem magam a tömegben, és amint az arcomra siklott egy tekintet, éreztem, hogy közelít a pánikroham. Ám látni akartam. Le akartam ülni a fűbe, hogy máshol legyek, ne csak otthon.

Emlékszem egy lányra, aki a barátjával piknikezett. Szelfizgetett, és magába szívta a nap sugarait. Olyan szép volt, olyan élettel teli, azzal a ragadós nevetéssel, mely mindenkit mosolyra fakaszt, és boldoggá tehet.

Azt az életet és fiatalságot testesítette meg, melyben nekem sosem volt részem.

Eltűnődtem, milyen lehet ilyen lánynak lenni. Élvezni minden pillanatot, és nem olyasmiken tépelődni, mint hogy elég vagyok-e, számítok-e.

Csillogott a szeme. Az enyém üres volt. Én is élvezni akartam minden pillanatot, pont, mint ő. Egyelőre azonban semmi másra nem voltam képes, mint hogy nézzem, ahogy él. És még jobban utáljam magam ezért.

Zokogás szakadt fel belőlem, és összegömbölyödtem, hogy érezzem a testem melegét. Egyedül voltam.

Annyira egyedül.

Vásárolni voltam. Most először elkísért a szomszédom. Mondanom sem kell, az egekbe szökött a szorongásom.

Ideges voltam, nehogy a szeme láttára törjön rám a pánikroham a tömeg miatt, és magyarázkodásra kényszerüljek.

Soha nem kérdezett a múltamról, csak arról, hogy mit csinálok éppen (magamban hálát adtam Kiarának, amiért azt tanácsolta, mondjam azt, hogy tőzsdeügyletekkel foglalkozom, bár azt sem tudtam, mit jelent ez).

A szomszédom általában saját magáról és a munkájáról mesélt, mely a legtöbb gondolatát kitöltötte. A házunktól több kilométerre kellett bevásárolnunk egyébként, nem akarta magára vonni a figyelmet.

– Kész is – jelentette ki, ahogy végeztünk a kipakolással.

Rámosolyogtam, és becsuktam a konyhaszekrényt. Én is végeztem. Rengeteg mindent vettünk, már semmi sem volt otthon, mert féltem kimenni a házból.

– Nagyon jót tett ez a kis kiruccanás – állapította meg elbűvölő mosollyal. – A munkám miatt mindig nagyon extravagáns emberek vesznek körül, jólesik egy közönséges halandóval lennem.

Bólintottam, nem igazán tudtam, mit mondjak erre. Kényelmetlenül éreztem magam.

– Igaz is, Ella… meg akartam kérdezni, van-e programod a jövő hétre.

Mi van, ha meghív vacsorázni? Jaj, ne…

– Nincs, miért?

– Egy… kis szívességet szeretnék kérni tőled – ismerte be az ajkát biggyesztve. – Tudom, hogy furcsán fog hangzani, és nem kell igent mondanod, tudod…

– Még semmit sem kértél – csúfolódtam.

Elnevette magát, majd a tarkóját vakargatva folytatta:

– Mint már mondtam, mióta… mióta szétmentünk az exemmel, a családom rágja a fülem, hogy találjak magamnak valakit…

A szomszédom csak néhány hónapja lakott itt. Különvált a feleségétől, és meghagyta neki a régi házukat, hogy itt új életet építsen fel magának.

Annak alapján, amiket mesélt, a családja megkérdőjelezte a döntéseit, és hatalmas nyomást helyezett rá. Erről ő jutott eszembe.

Az ő családja azonban rossz volt. Csak kihasználták, hogy megtömjék a zsebüket.

– Nemsokára… lesz egy családi összejövetel, és nagyon szeretném, ha… ha elkísérnél. Tudom, hogy furcsán hangzik csak így, de…

Elhúztam a szám. Biztosan azt akarja, hogy játsszam el a barátnőjét, hogy a rokonai lássák, hogy továbblépett.

– Manhattanben lesz az összejövetel. Nem kell messzire menni – tette hozzá halkan.

– Nem is tudom…

Nem tetszett az ötlet. Nem szerettem ismeretlenek között lenni, ahol magamról kell beszélnem: egyszerűen nincs mit mondani rólam.

Azok az események, amelyek azzá tettek, aki vagyok, nem közönség elé valók.

– Nem kell most válaszolnod – hadarta gyorsan a szomszédom. – Csak gondolkozz el rajta… Nagy megtiszteltetés lenne, ha velem tartanál… Ráadásul biztos vagyok benne, hogy tetszenél a családomnak.

– Nem az a gond… – feleltem kitérően. – Nem érzem jól magam ismeretlenek között…

– Ó, ha csak erről van szó! Nem kell aggódnod, mellettünk, Scottok mellett, mindenki feloldódik! – kiáltott fel Shawn.

Elakadt a szívverésem.

Shawn… Scott.

Eddig nem tudtam, mi a szomszédom családneve. Őszintén szólva csak annyit tudtam, hogy egy nagy, megbecsült cégnek dolgozik. Várjunk csak… Ben mesélt egy manhattani cégről, melyet az unokatestvérei irányítanak. Shawn… ő az… ő irányítja a Scott Holding Companyt. Az SHC-t.

Természetesen.

Összerándult a gyomrom, tágra nyílt a szemem.

Shawn, a szomszédom Shawn Scott… Asher unokatestvére.

Megköszörültem a torkom, hogy leplezzem a felindulásomat, és megjátszott kíváncsisággal megkérdeztem:

– Sokan lesztek? Annak alapján, amit meséltél, nagy a család…

– Igen – bólintott. – Elég fontos esemény lesz számunkra, de nem tudom, hogy a Los Angeles-i unokatestvérek eljönnek-e. Jobban örülnék, ha nem.

Los Angeles. Asher.

Ó, basszus!

– Tényleg? – ráncoltam a homlokom.

– Igen, Benjamin nem zavar, de Ash… Ő a legveszedelmesebb unokatestvérem, szemtelen és pokolian arrogáns alak – rázta a fejét sóhajtva. – Biztos vagyok benne, hogy irigyel tőlem mindent, amim van… Bár igaz, meg tudom érteni…

A szemtelennel és a pokolian arrogánssal egyetértettem. Asher maga a két fogalom megtestesülése. Shawn magabiztossága láttán azonban vissza kellett fognom magam, nehogy felnevessek. Még hogy Asher Scott irigyelné… Shawnt? Nevetséges.

A francba is, tényleg az unokatestvére.

Összeszorult a gyomrom, remegni kezdett a kezem. Shawnnak semmit nem árultam el abból, amire az imént rájöttem, nehogy megkérdezze, honnan ismerem Ashert. Akkor a múltamról kellene beszélnem, azt pedig kerültem, amennyire csak lehetett.

Az az átkozott Asher úgy követett, akár valami ragály. Mennyi esély volt rá, hogy épp az unokatestvére legyen a szomszédom?

Megcsörrent a telefonja, elnézést kért, és felvette.

Igaz, Shawn nagyon kedves volt velem, de a beszélgetéseink nagyrészt a munkája, a feleségével kapcsolatos problémái és természetesen a vagyona körül forogtak, melyet gyakran emlegetett. Valójában meglehetősen egocentrikus alak volt. Engem ez nem zavart, éppen ellenkezőleg: örültem, hogy csak róla beszélünk.

Basszus, Asher és Shawn unokatestvérek.

Másnap…

A nappali nagy üvegablakából csendben csodáltam a város toronyházait. Lenyűgöző látvány volt, különösen este. Néha kimentem a balkonra, és csak hagytam, hogy a tekintetem végigkalandozzon Manhattanen, a városon, mely egy évvel azelőtt befogadott.

Nem gyakran hagytam el a kerületet. Minden volt a közelben, és különben sem szerettem egyedül mászkálni.

Tágas volt a lakás, volt benne konyha és egy hatalmas nappali, bár annyira azért nem volt nagy, mint Asher házában. Krémszínűre festették a falakat, ami remekül harmonizált a fabútorokkal. A hatalmas ablakoknak köszönhetően áradt be a fény, de szerencsére itt voltak függönyök is.

Ez volt a lakás legnagyobb pozitívuma.

Az emeleten két hálószoba és két fürdőszoba kapott helyet. A kilátás alapján választottam ki a szobámat: biztonságérzettel töltött el, hogy láthatom a világot anélkül, hogy közelebb kellene mennem hozzá. Ezenkívül nem volt szükségem nagy térre. Valójában csak a konyhát és a nappalit használtam.

Ahogy teltek a hónapok, megtanultam főzni magamnak, egyre jobbak lettek az ételek. Ella séf a tűzhelyeknél. Az a barom még a tésztát is odaégette.

Elnevettem magam a gondolatra.

Volt, ami változni kezdett az egy év alatt: fokozatosan kezdtem visszatérni a világba. Megpróbáltam behozni az elvesztegetett időt, és a terapeutám tanácsára, aki felfedezte, hogy még a Naprendszer bolygóinak nevét sem tudom, fejleszteni kezdtem az általános műveltségemet.

Igen, nagyon zavart a tudatlanságom, úgyhogy olvasni kezdtem, mostanában a költészetért rajongtam. Ma A nap és az ő virágai volt soron Rupi Kaurtól. Minden szó, minden mondat tökéletesen idézte Ashert. Mint mindig. Ő töltötte ki a gondolataimat, beférkőzött az agyamba, életet lehelt a szavakba, melyeket olvastam.

„Egyetértek, nem, haragszom, igen, gyűlöllek.”

Magamra ismertem a sorokban. Ahogy haladtam az oldalakon, egyre közelebb kerültem hozzá. A fantomomhoz.

Asher Scotthoz.

Még nem válaszoltam Shawn kérésére… És ha ő is ott lesz? Asherről van szó… nála sosem lehet tudni, kiszámíthatatlan.

Nem akartam viszontlátni. Nem volt bátorságom viszontlátni a szürke szemét, mely majd tudomást sem vesz rólam, úgy fog tenni, mintha soha semmit sem értem volna, miközben számomra ő jelentette az életem legjobb pillanatait. Újra hallani az éjszakáimat kísértő, rekedtes hangját. Újra látni a cigarettáját, a bőrdzsekijét, a tetoválásait, a szőke, kócos haját. És a gúnyos mosolyát, melytől úgy éreztem, meg tudnám ölni. Jobb, ha nem mélyítem még tovább a szomorúságomat.

Arra gondoltam, vajon ő is ugyanazt érzi-e, mint én. Az ő szíve is megáll-e egy pillanatra, ha kimondják a nevem, ahogy az enyém szokott? Gondol-e rám annyit, mint én rá? Mindenről én jutok-e eszébe? Álmában megjelenik-e előtte az arcom? Ír-e még rólam a naplójába?

Egy év. Egy éve nem mutatkozott az életemben. Egy éve kerül, mint a pestist, miközben én neki adtam a szívem.

Utáltam. Mennyire utáltam.

Fogalma sem volt arról, miken megyek keresztül amiatt, hogy úgy döntött, eltávolít maga mellől, és rákényszerít, hogy új életet kezdjek, mindentől elszakítva, használati utasítás nélkül. Rákényszerít, hogy egyedül nézzek szembe a traumáimmal és a szorongásaimmal.

Magamra hagyott.

Pedig csakis őt akartam minden éjjel, amikor felriadtam, amikor a pánikroham kiszakított a rémálomból. Érezni akartam, ahogy átölel a karja, hallani akartam rekedtes hangját, ahogy azt suttogja, hogy már messze vannak, hogy már semmi baj nem ér. Hogy a karjában biztonságban vagyok.

Kimerítettek ezek az ellentmondásos érzések.

Rezegni kezdett a telefonom. Elmosolyodtam.

– Helló, Kiara! – szóltam bele letéve a könyvet. – Reggel hatkor fent vagy, ez aztán az újdonság!

– Pontosan fél tíz van, teljesen kész vagyok – lihegte. – Ajtót nyitsz?

Hevesen megdobbant a szívem. Itt van, Manhattanben! Az ajtóm előtt.

Felugrottam a kanapéról, és gyorsan kinyitottam. Kiara valóban ott állt csillogó szemmel. Odaugrott hozzám, és erősen magához szorított. Illata betöltötte az orromat. Vigyorogtam, mint egy kisgyerek.

Megjött a barátnőm.

– Nem is szóltál, hogy jössz! – engedtem be.

Kis bőröndjével a kezében becsukta maga mögött az ajtót.

– Nem, mert én sem tudtam előre – jelentette ki. – Ash nem is tudja, hogy itt vagyok. Tegnap este óta kibírhatatlan. Kerültem, ahogy csak tudtam, nehogy még több munkát osszon rám!

Újra megöleltem Kiarát, a jelenléte azonnal eloszlatta a magány érzését.

Beszélnem kell vele Shawnról… Meg kell tudnom, hogy Asher tervezi-e a részvételét az összejövetelen.

Ötödik fejezet

A nagy Asher Scott

ELLA

Odakint töltöttük a napot, Manhattan forgalmas utcáin, kirakatokat nézegettünk, macchiatót ittunk. Imádtam a Kiarával töltött időt. Ő maga volt a boldogságbuborék, melyre olyan nagy szükségem volt a monoton hétköznapok között.

Mióta megérkezett, még nem volt alkalmam Shawnról beszélni vele. Ő pedig nem beszélt a pszichopatáról. Muszáj volt felhoznom a témát. Válaszokat akartam.

– Kiara?

A barátnőm szeme a rémesen zajos szereplőket felvonultató valóságshow-ra szegeződött, miközben épp az ajkához emelte a forró csokit, s csak egy „hmm”-mel felelt.

– Te… már meséltem a szomszédomról, igaz? – biggyesztettem az ajkam. – Nos… meghívott egy családi összejövetelre.

– Ejha, nem húzza az időt ez a kis szomszéd! – nevette el magát, majd belekortyolt az italába. – Kicsit, mint ő ott – bökött a The Bachelorette egyik résztvevője felé.

Kiara és Ally imádták ezt a műsort, mely országszerte hatalmas sikert aratott.

– A szomszédom egy Scott, Kiara.

A barátnőm hirtelen félrenyelte a forró csokit, aztán elkerekedő szemmel bámult rám. Egész teste megfeszült.

– Hogy… hogy hívják? – kérdezte döbbenten. – Könyörgök… mondd, hogy nem Shawn…

Most én dermedtem meg. Görcsbe rándult a gyomrom.

Kiara felnevetett, ahogy az arcomra kiülő gondolataimat fürkészte. Ideges kis nevetése hamarosan visszafojthatatlan hahotába csapott át.

Összeráncoltam a homlokom. Nem tudtam, hogyan értelmezzem a reakcióját.

– Ez az év HI-HE-TET-LEN lesz! – kiáltotta, majd letette a bögréjét, és izgatottan ugrálni kezdett a kanapén. – Ella, tényleg ő a szomszédod, aki a virágokat küldi?

Bólintottam. Kiara megint fékezhetetlenül kacagott, míg én semmit sem értettem.

– Az összes manhattani pasi közül sikerült kifognod a legegocentrikusabbat!

Mosolyogva ráztam a fejem.

Négy és fél hónapig éltem a megtestesült hiúsággal.

– És a világ összes pasija közül azt, akit Ash a legjobban megvet!

Tehát Asher megveti Shawnt. Shawn pedig nem szereti Ashert.

Milyen egyszerű.

– Gondolom, elmondtad neki, hogy valaki udvarol nekem – suttogtam Kiara szeme csillogását látva.

A barátnőm senki előtt nem akarta titokban tartani. Megmondta előre, hogy ki fogja játszani ezt a „kártyát”, amint Asher úgy tesz, mintha nem érdekelném. Majdnem biztosra vettem, hogy már ki is játszotta.

– Igen, de ne hidd, hogy elfelejtett téged! Bár sosem ismerné be, gyötri a tudat, hogy udvarlód van.

Felvontam a szemöldököm. Micsoda kijelentés! Mégsem tudtam százszázalékosan elhinni. Kiara néha nem úgy látta a dolgokat, ahogy voltak, ez pedig szertefoszlatta a reményeimet.

– Láttam, hogy abban a pillanatban megváltozik a tekintete, ahogy kiejtettem az udvarló szót. Szinte tapintható lett a féltékenység a levegőben.

Akaratlanul is elnevettem magam. Féltékeny lenne? Ő?

Kiara hülyeségeket beszélt. Képtelenség, hogy a nagy Asher Scott féltékeny lehet valakire. Még kevésbé Shawnra. Nevetnem kell.

Hirtelen fellángolt bennem a harag. Ha Kiara igazat mond, milyen elképesztő pofátlanság! Mennyire gyűlöltem! Mennyire fel tudott idegesíteni, még úgy is, hogy egy szót sem szólt hozzám!

– Ash és Shawn mindig is nagyon… versengők voltak – köszörülte meg a torkát a barátnőm. – Fiatalkoruk óta a vérükben van a versengés, mindig is szikrázott közöttük a levegő. Az egyik a hivatalos céget irányítja, és besöpri a család elismerését. A másik a bandában a dinasztia feje, és hiába hoz jóval több pénzt, mint az a béna cég, semmi elismerést nem kap azoktól, akiknek megtömi a zsebét.

Figyelmesen hallgattam a magyarázatát, minél többet meg akartam tudni a kapcsolatukról, melyet nem nagyon értettem.

– Nemrég hallottam, hogy az a barom Shawn különvált a feleségétől – folytatta bosszúsan a barátnőm. – Biztos vagyok benne, hogy ezért akar meghívni. Hogy ne maradjon szégyenben a családja előtt.

Kiara egy szempillantás alatt mindent megértett.

– Shawn az agyamra megy a fensőbbséges magatartásával, mintha mindig azt mondaná, jobb életem van, mint nektek. Saját magán kívül mindenkit halálra idegesít.

Nekem nem ez volt a benyomásom Shawnról. Bár egocentrikus volt, nem bánt velem lekezelően. Vagy csak nem vettem észre?

– Mondok egy példát: Ash gazdag. Nagyon gazdag. Bár hiú, nem érzi magát mások felett állónak… vagy legalábbis nem az egész világ felett állónak.

Asher határozottan úgy érezte, hogy felette áll bizonyos embereknek, különösen a saját embereinek és az ellenségeinek. Mindig arrogánsan viselkedett, úgy fel tudott bőszíteni ezzel. De jó oka volt rá, hogy így tegyen… Az a pszichopata átkozottul szép. Igen, az! És olyan tökéletes a teste, hogy az már szinte természetfelettinek hat.

Asher tudta, hogy hatalom, mérhetetlen hatalom van a kezében, hogy egy csettintéssel képes csábítani és megszerezni bármit, amit akar. Egyetlen pillantással.

Mindezek ellenére a beszélgetéseink soha nem körülötte forogtak. Nagyon zárkózott, titokzatos maradt. Mindent magába zárt, és utálta, ha róla beszélnek. Shawn ellenben szinte felbőszült, ha bármi másra összpontosítottak, mint az ő személye.

– Mit feleltél neki? – kérdezte Kiara kíváncsian.

– Még semmit – sóhajtottam fel kétségbeesetten. – Őszintén szólva előbb meg akartam beszélni veled. Nincs kedvem elmenni…

– Tudod, hogy mi is ott leszünk? – mosolygott a barátnőm. – Mert hogy… mi is meg vagyunk hívva az összejövetelre. Ha félsz találkozni a Scottokkal, tudd, hogy Kiki is ott lesz. És Ben és Ally is!

Kiara magához ölelt. Ha ő ott lesz, akkor lehet, hogy Asher is.

– A… Asher is megy?

Kiara elhúzta a száját. Azután bólintott, és halkabban folytatta:

– Ha már róla beszélünk… nem engedte, hogy elhívjunk. Minden évben összegyűlt a család New Yorkban Rick születésnapján. Szerette Robert házában ünnepelni… Gemma, Ben anyja téged is fel akart venni a vendéglistára, hisz ismerted Ricket – magyarázta gyengéden –, de Ash nemet mondott.

Asher Scott ismét helyettem döntött. Felforrt a vérem. Felbőszített a rengeteg akadály, melyet elém gördített, hogy távol tartson magától, hogy soha ne lásson viszont.

A francba is, semmit sem változott.

– Kedvem támadt elfogadni Shawn meghívását, csak azért, mert Asher nem akarja, hogy ott legyek.

Kiara huncutul rám mosolygott, elárulva, hogy ég a vágytól, hogy igent mondjak, csak hogy bosszantsam Ashert. Egyre inkább menni akartam.

– Holnap mit csinálsz?

– Háromkor ülésem van Paullal, de addig semmit.

– Hogy haladsz vele?

– Jól – jelentettem ki mosolyogva. – Rengeteget segít, hogy meghallgat és tanácsokkal lát el. Igazán hálás vagyok Cole-nak, hogy megadta a számát. Így már nem kell olyan gyakran jönnie.

– Köszönd Ashnek – vágta rá a barátnőm. – Ő mondta Cole-nak, hogy jöjjön el, ahányszor csak kell, hogy lássa, jól vagy-e. Őkelme aggódott érted.

Elszorult a torkom, megfeszültek az idegeim. Elegem volt abból, hogy ilyen ellentmondásosan viszonyul hozzám.

Tehát nem akarja, hogy az élete része legyek, és minden kapcsolatot kerül velem, de ideküldi az orvost, mert aggódik értem? Igen, ez rá vall. A nagy Asher Scottra.

– Ismétlem, Collins, ne hidd, hogy elfelejtett téged – állt fel Kiara. – Azért nem akar találkozni veled, mert retteg, láttam a szemén. Ismerem őt. A helyedben elfogadnám Shawn meghívását, még ha mint pasi, tízből mínusz tizenkettes is. Sosem kedveltem, de ha Shawn az a pofon, ami végre reakcióra készteti Asht… Nagyon rossz játékos. Ashsel mindig is… riválisok voltak.

Felsóhajtottam. Miért van az, hogy az egyetlen férfi, aki érdeklődik irántam, éppen annak a riválisa, akié a szívem? Harcolt bennem a vágy, hogy elmenjek az összejövetelre, és a másik, hogy nemet mondjak, hogy elkerüljem a könnyen puskaporossá váló hangulatot. Ám mióta Kiara elmondta, hogy Asher nem akarta, hogy ott legyek, az előbbi felé billent a mérleg.

Kiara ásítva nyújtózkodott. Véget ért a műsora.

– Azt hiszem, lefekszem – motyogta. – Kimerített ez a nap, és a munka miatt az elmúlt két napban alig aludtam.

– Azt hiszem, én is felmegyek – feleltem halkan.

Ellenőriztem, hogy zárva van-e a bejárati ajtó, és megkönnyebbülten felsóhajtottam, ahogy láttam, hogy igen.

A fürdőszobai tükör előtt, pizsamával a kezemben elnéztem a tükörképem, melyen nyomot hagytak a zaklatott éjszakák. Beesett az arcom, karikás volt a szemem, a fogyástól kiugrott az arccsontom. Megérintettem az állkapcsomat, és a szorongás pusztítását tanulmányoztam a bőrömön, azután a másik, nagy tükör felé fordultam, melyben egész sovány testemet láthattam.

Mint egy halott. Rémesen nézek ki.

Lehunytam a szemem, és elhallgattattam a belső hangot, mely csak fokozta az önmagammal szembeni haragomat.

Azután elhúztam a szám, ahogy visszagondoltam Kiara szavaira. Nem tetszett, hogy felhasználom Shawnt, de… nem volt kedvem követni Asher Scott parancsait. Rajta akartam ütni, le akartam ülni vele szemben. Ő, aki kerülte a találkozást, kénytelen lesz szembenézni velem.

És volt még valami, amit látni akartam: Asher állítólagos féltékenységét.

Kiara azt mondta, hogy féltékeny a szomszédom miatt, de mi lesz, ha megtudja, hogy az unokatestvére az? Látni fogja, hogy továbbléptem, hogy elveszített valakit, aki kész volt szeretni őt…

Aki még mindig szereti. De ez mellékes.

És ha nincs rá hatással, azt akarom, hogy legalább sajnálja, hogy elveszítette az utolsó foglyát. Mert igen, tudtam, hogy Asher nem vett fel másik foglyot utánam. Nemcsak mert Kiara elmondta volna, hanem mert leírta a naplójában is:

„Ha Ella nem dolgozik velem, nem akarok másik foglyot. Nem bírnék mást elviselni. Az a lökött nagyon magasra tette a lécet.”

Ez is valami.

Hatodik fejezet

A hazug

ASHER

Los Angeles, 15.00 óra

A homlokomat ráncolva meredtem a plafonra. Két napja képtelen voltam megnyugodni. Azóta, hogy hallottam Ella hangját. Egyre csak duzzadt és duzzadt bennem a düh, a frusztráció és a beteges vágy, hogy visszatérjek az életébe, csak azért, hogy távol tartsam tőle a szomszédját.

Képtelen voltam elviselni a tudatot, hogy az az alak közel kerülhet hozzá. Képtelen voltam elviselni, hogy akárki, bármilyen férfi is közel kerülhet hozzá.

Sosem gondoltam arra, hogy egyszer mással kell látnom, hideg zuhanyként hatott rám, hogy ez a férfi, akit még csak nem is ismertem, belépett az életébe.

Nem tudtam kiverni a fejemből a képet, melyet teljes egészében a szorongásaimmal játszó agyam épített fel.

Ella egy másik férfival.

A picsába!

Hevesebben vert a szívem, és elszabadult a képzeletem. Egy másik férfi érintése a testén…

Felpattantam, forrt bennem a düh, ahogy elképzeltem, hogy megcsókolja.

– Hahó, szőke herceg…

Heather hangja épp a legjobb pillanatban ért el a fülemhez. A nyakam köré fonta a karját, én pedig lehunytam a szemem. Ella képe azonban bumerángként tért vissza, elöntött a harag hulláma.

Takarodj a fejemből!

Durván megragadtam Heather állát, és az ajkához préseltem a számat. A keze a derekamon felcsúszott a pólóm alá.

Ahogy a szomszéd keze csúszik fel Ellán…

– A kurva életbe – káromkodtam el magam, mielőtt még vadabbul szorítottam volna a szám a szájára.

Ki kell űznöm ezeket a képeket a fejemből, ki kell űznöm Ellát.

Heather meglepetten felcsuklott, ahogy lelöktem az ágyra. A testéhez szorítottam a testem, reménykedve, hogy kisöpörhetem a képeket a gondolataimból. Éreztem, hogy az ajka egybefonódik az enyémmel, de semmiféle hatást nem tett rám. Elmélyítettem a csókot, hátha érzek valamit. Olyasmit, amit vele éreztem.

Hiába, továbbra is tapintható maradt a dühöm, csakis Ella volt jelen a testemben.

Heather egyenetlen légzése töltötte be a szobát. Többet akartam. Többet, hogy felejtsek.

Ahogy felhúztam a szoknyáját, egy gondolattól egy másodperc alatt elködösült az elmém.

És ha… Ella megtudja, hogy van foglyom?

– És akkor mi van? – mordultam saját magamra Heather combját markolva.

Foglyom, akivel ráadásul kefélek is? Ella soha nem fog visszajönni hozzám…

Azonnal megálltam, de a foglyom átvette az irányítást. Lovaglóülésben elhelyezkedett rajtam, és kicsatolta az övem.

Képzeld el, hogyan reagál majd, ha megtudja… Sokáig nem fogod tudni titokban tartani…

– Szállj le rólam!

Heather megállt, és meglepetten bámult rám. Ettől még idegesebb lettem. Egy pillanatig türelmesen várt, aztán folytatta, amit elkezdett, én viszont kirobbantam:

– A PICSÁBA, AZT MONDTAM, HOGY SZÁLLJ LE RÓLAM! – üvöltöttem rá, mire összerezzent.

A tekintetét az égnek emelve engedelmeskedett. Becsapta maga mögött az ajtót, ahogy kiment. Nem fog menni. Ella nem tudja, hogy új foglyom van, kategorikusan megtiltottam Kiarának, hogy elmondja neki. Mert nem volt hozzá bátorságom.

Mert a helyében én nem viseltem volna el.

Frusztráltan végighúztam a kezem az arcomon. Úgy látszik, Ella életem végéig kísérteni fog.