G. István László

Villanó por

– szemelvények –

© G. István László, 2023

Ínségszikla

Ínségszikla

Öreg folyóparton, amire úgy hajol

rá a fűz esetlen gondoskodása, a

lelógó levélcsápok homokot és

kavicshalmokat karistoló ütemes

mozgása, hogy alatta ülni egyszerre

biztonság és villódzó homály, amiben

benne lenni és innen elkerülni egy. Tudom,

ha megmozdulnék, és tapogatózva

belegázolnék a métereken bokáig érő

vízbe, úgy állnék ott a zátonyon, mint partot

érő hajótörött, mikor még nem is járt bent

a mélyben. Mert katasztrófa nélkül is lehet

hajótörés, pusztán az időben. Épp erre siklik

két szkiff meg egy komótos kiel, a lapátok

forgatása, a lábtartókon kitámasztott

lábak sodrást legyőző ereje az én erőmet

veszi el. Miért is gyengülök, mikor nem

állok harcban a vízzel, oldalirányból, lábfejemen

mossa rajtam át az árat. Milyen tehetetlen

egy függőleges, kimagasló test a vízben, miféle

ínségszikla lettem, holott nem az apadás

mutatta meg, hogy a szemmel nem látható

most megmutatkozik, csak a vibráló

derű, az öröknyár nyugtatása leplezi,

ahogy nyaldos a víz, hogy fogalmam

sincs, mit kezdjek az életemmel. Illetve

dehogynem, kezdem azzal, hogy ötven év

dunai fénye dajkált fel az időben, ötven

év villódzó nyugtatása, ami persze alakoskodik,

ami a motorcsónakbúgásban elmerülő

biztonságérzet, a stégeken klutyogó

ütemes csattogás hamis összhangjával fedi el,

hogy a görnyedő testtartás, ahogy

az elemek, a víz oldalirányú csábítása,

a Nap tűzjelei a fejemen, a szélfodrozódás,

ami a kapkodó levegővétel vízszintes

párja, a talpamra ragadt homokkal és törekkel

vegyített iszap, bár hosszú távon életemre

törnek, de addig is a folyóparti eucharisztia

egy nem létező gyülekezetnek

mégiscsak felmutatja, itt vagyok.

Köldök

Nem volt a kérdésére válasz. A köldöke

helyén a tükörsima tófelületre, amiben

nem tükröződik más, csak az égsáv helyett

odatolakodó figyelem fantomárnya.

Megcsúszott

rajta a tenyér. Mintha elsimíthatná

a megrezzent semmittevés üres reflexeit,

a fejgyám nem atlaszként, inkább egy

túlságosan meghajolt faág szégyentelenségével

tartotta fejét, ahogy figyelte. Nem volt

a mozdulatban semmi kutató vonás, egészen

magzati ívben hajolt a korong helyén

feltáruló üresség káprázatára. Nem

táplálta semmi – mégis megfeszült az összes

ligatúra. Nem Atroposz vágta, lökte

ki élni, lökte oda tükörtelen szembenézésre –

mégis Athéné pajzsa lett, ami védelem

helyett egy örök váddal szembesíti. Gorgófő

lett a megtalált és rögtön elfelejtett

eredet.

Teneo te, Africa!✻

Tűpróba✻

Orrcimpámon, szemhéjamon tűt böknek át,

s ha könnyen csúszik, ártatlan vagyok.

A régi bokor mellé ültetnek, anyám

hajladozó alakja rémlik, ahogy gyűjtögetéskor

fellógatott két bokorág közé, akkor

a harmat a homlokomon, mintha a Napban

égő tűz fénye a leveleken tisztulna,

csepp alakban kicsapódott, fekete bőrömön

csorgott, ahogy később a mangólé a vádlimon.

Most összekötve a kezem. Arcok nem, csak

több maszk közelít, kezekben a tű, a mély alagút,

ahogy belém mártják, mint mikor asszonykútba

nézek, s a pupilla mögött forgó-terjedő magot,

anyagot magára vevő embrió-szalagot

látok spirálesésben, fehéredő pólya-fényben,

úgy forog, terjed, fogan a bűn a seb

legbelsejében, s mikor kihúzzák, üres,

folyadéktalan, semmi sincs a vércsatornán.

S bár tudom, hogy bennem a bűn mindig

gyümölcsöt érlel, ártatlan vagyok.

A fekete bőrön✻

A fekete bőrön a ránc másfajta öregségből

érkezik. Pókhálón ereszkedik alá, megmerül

a bőrfelületben. Ki akartam lesni, hogy

küldi a fehér ruhás úr a lágyan aláereszkedőt

az arcra. Amikor a tágast teremteni kezdte, a

szárazföld megöregítette a tengert. Sós is

azért lett, mert az öregség arcában az édes

hátracsúszik a nyelven. Volt valaki, akit

ezer éve nem láttam. Illata a régi volt,

de emlékzsákja kitömöttebb lett, és a szájából

is a tengeri szél beszélt. Árapálya is van az

öreg arcnak. Olykor elönti a sós víz, a pókhálók

eltűnnek előlünk, mintha az apály barázdált

hálózatát elfedné az emlék. Vigyázz a pókra,

mondtam akkor neki. Nem csíp, de végigmászik

az arcodon. Vigyázzon ő, válaszolta. Amikor

levegőt veszek, elpattan a pókháló, amikor

kifújom, olyan messze sodródik, hogy a

pókláb háromszor megfordul a térben. Mégis

teremtődik a tágas, visszavonul a víz, elvékonyodik

a szem. Bedagasztja a csipa és a rosszul feléledő,

sóvá váló emlék.

Idegen

Kozmogónia

(Möbius-szalag)

Még nem voltak emberek, csak

egymást álmodó álmodók.

Az egymást álmodó álmodók

közé tükröt tettek. Az egyiket

álmodó másik látta önmagát,

ahogy az egyiket álmodja. A másikat

álmodó egyik látta önmagát, ahogy

álmodja a másikat. Ettől vált az álom

valósággá. Az álmok viszont

nem látták egymást. Az egymást

álmodó álmokat nem álmodta senki,

csak két álom. Nem kellett közéjük

tükör, mert ők maguk is tükörben

lettek azok, amik. Az egymást álmodó

álmokból lett a semmi. Mikor az

álmok elkezdték látni egymást,

létrejött az Isten. Mikor az egymást

álmodó álmok elkezdték látni

egymást, létrejött az ember. Azóta

félhetnek attól, mi lesz, ha megint nem

látnak. Azóta együtt rettegnek

attól, minek nevezzék

azt, ha mindenki felébred.

Hesztia lélegzete

Kínai csoportok érkeztek megtekinteni,

hogyan élünk. Próbáltam leültetni őket,

megkínálni kávéval, vagy összekaparni, ami

a konyhából épp feltálalható. Leintettek,

hagyjam csak, az egyik a fogkefémet emelte

fel egy percre, a másik a papírjaimat rakosgatta

egy kicsit az íróasztalomon, egy harmadik

a hamutartóban vizsgálta a csikkeket. Apámtól

örököltem, indián lepénysütő, még a

hetvenes évekből való. Hagyjam csak, úgyse

értik. Úgy néztek körbe, mint akik egyszerre

vannak múzeumban, és fontolgatják, hogy

ideköltöznének. Megengedték, elzárták a víz-

csapot. Nevettek, hogy nem gáz jön belőle.

Egy kopott térdű tréningruhás végig fényképezett,

de mindig csak a falat vagy olyan térrészletet,

amiben nem voltak tárgyak. Őket ez érdekli

legjobban, magyarázta a tolmács vagy a

kísérő, a tárgyaktól nem zavart részletek, amikben

mégis leülepszik az életnyomunk, a láthatatlan

kötőanyag, Hesztia lélegzete. Vizsgálják, hogyan

tölti meg a családi cserebomlás a titkos pórusokat.

Milyen más családoknak van esélyük utánunk

itt élni, kiknek nem árt az évtizedek alatt felhalmozódó

levegő. Mikor elmentek végre, nem tudtam,

hogy végképp békén hagynak, vagy azt kartotékolják,

hogy ezt a teret bárkinek továbbadni reménytelen.

A szavak nem törik a csontokat✻

Gyámoltalanok✻

A ragasztott emberek, vagyis

a gyámoltalanok a vízből

kiemelkedő sziklák oldalán

tanyáztak, nyers húshoz

hasonlítottak, úgy voltak

felragasztva ujjaik, fogaik.

Szemük-fülük nem nyílt még

meg. Várták a légykapó

gyíkot, hogy eljöjjön értük,

válassza szét az ember-

kezdeményeket, nyissa fel

szemüket, fülüket,

szájukat, és ugyanazzal a késsel

metélje körbe őket. A tűzfúrót

is adja nekik, végül csurungával

lássa el őket, ami majd

megvédi, megőrzi lelküket.

Pulugu✻

(andamán ráolvasás)

Hol nő vagy, hol férfi,

Pulugu, hallgass meg.

Hallgasd az óceánba

vesző halat. Hallgasd

az égi viharba vesző

madarat. Én vagyok,

én voltam, én

vétkem, most bánom.

Én vagyok, én leszek,

én vétkem, előre,

Pulugu, megélem.

Látod, zajongok most is,

kérve neked beszélek.

Zajongásommal zavarom,

felzavarom a kabócát,

imámmal elnyomom a kabóca

reszelő kedvét. Imámmal

átkot bocsájtok fejemre,

imámmal északról, imámmal

keletről hívom az átkot.

Nem tudok hallgatni, mikor

a kabóca zenél. Ha nő

vagy, dédelgess, pikkelyem

simítsd meg. Ha férfi,

várj meg, szárnyamat,

égi viharba vesző lelkemet

segítsd meg. Mintha

felolvasztottam volna

a méhviaszt, úgy büntess,

úgy vegyél magadhoz, vízbe

és égbe, hallá és madárrá,

férfiként, nőként, hallgass

meg, veszíts el, veszíts el,

de áldj meg.

Villanó por

Villanó por

Biztosított róla, hogy a szem fényképezéséhez

most a legjobbak a fényviszonyok, mert épp

úgy süt a nap, hogy kellő rásegítéssel a szivárványhártya

és a pupilla kontúrjai tökéletesen hangsúlyozzák

az emlék nélküli szorongás felcsapó fényét, amely,

mintha ág csapna ki a szemből, senki figyelmét

nem kerülheti el. Második-harmadik generációnál

gyakori ez, úgy mondják szakmai körökben, hogy

megerjed odabent a félelem, és a tudat nélküli

háttér, ami amiatt van, mert az egészről nincs

zsigeri tudomásom, szerencsésen domborítja ki

a lélek láthatatlanul bevérzett anatómiáját, és

az új honlapon, amire felkerül, a szakértők egészen

biztosan úgy tudják állományba venni, hogy a

legkedvezőbb együttérzést váltsa ki az érdeklődőkből.

Naponta néhány ezer klikkelésre számíthatok az

elején, aztán sikeres marketinggel a napi tíz-, sőt

százezer megtekintés sem kizárt. Extrém érdeklődés

esetén, ahogy a múltkor egy lengyellel is történt,

reklámcégek is érdeklődhetnek, ezzel persze

semmi gondom, ők intézik, kegyeleti okokból

nem is volna ízléses, ha nekem kellene ezzel törődnöm.

Nagyapja volt, ugye, az áldozat? A páros nemzedékek

mindig szerencsések, ezt ő tapasztalatból mondja.

Előreálló állkapcsa volt, buldogbeszéddel szavait

beharapta, mintha minden mondattal kapást

könyvelne el, ami az emlékhalászatban rendkívül

fontos. Már hozta is a készülékét, a mai technika

korában furcsa volt, hogy nem digitális eszközt

használ. Ne féljen, a legfontosabb pillanatban

nem fog sírni, arról mi gondoskodunk.

Elveszni semmi

Egyik ház sem volt ismerős. A sarkon

a jelzőlámpák hajlásszöge, a szélben

himbálózó piros-sárga-zöld lámpák

kísértetfénye idézett valami jó okból

elfelejtett részletet, de mire hínáralakból

kibontakozott és összeállt lidércemléke

anyagából, szétfújta egy erőteljesebb

fuvallat. Emberek sehol. Egy rozzant,

foghíjas, törpeszerű árny ajánlkozott,

hogy eligazít. Megköszöntem, és épp

mondtam volna, hogy nincs miben

eligazítson, amikor ecetszagú bőrét

vakarva magyarázni kezdte, hogy csak

a szememet kell megnéznie, máris

látja, itt felejtettek a vagonból, elkísér,

a következő szállítmány idejéig lesz

időm átgondolni, mit gondolok a zsúfolt

terekről, és a professzionális szállítás

költséghatékony módszereiről. Tudjam, hogy

a most az nem most van sosem. Ezt jegyezzem

meg jól. Az emlékek pedig egy eljövendő

pillanatból hívnak, látszólag múlt időben,

de csak azért áltatnak azzal, hogy lezajlottak,

régen estek meg velem, mert így leplezik,

hogy mindig a jövő mohó csak a figyelmemre.

Jobb lesz megértenem, és észrevettem,

hogy ecetes bőre felületén a hólyagok furcsa,

jelszerű mintákat alkottak, amiket

véletlenül sem kívánok megfejteni, jobb

lesz megértenem, hogy bárhova kerülök

is, ott helyem nincs. Illetve csak ott van

helyem, ahol a helyszűke miatt elvesztem

testem kontúrjait, úgy tempózom a tér

nélküli táj alagútnak barlang, barlangnak

alagút fényében, hogy védve lenni

és átjutni valahová éppúgy lehetetlen,

mint most eldöntenem, hogy hol

vagyok, és tulajdonképp hova megyek.

Irányban

Nagycsütörtök

Az olajzöld fényben az összes

tanítvány alvása egyszínű, görcstelen,

szétoldódik a félelemben, amit annál

inkább érzek, ahogy elfelejtem a nevét.

Péter egy fatörzsnek dől, száján át

bugyborékol a lélegzetnek hitt árulás

előérzete. János megfontoltan, mint aki

végső elhatározásra jutott, elszántan

alszik, arcránca körkörös folyó,

forrás-torkolat nélkül mélyülő meder,

úgy hagy ott, befelé terjeszkedik, mint

aki életíveit egy belső vájaton körözve

hajtja. Jakab fészeklakó alvó, bevackolódik

a kínálkozó ágyba, maga álmát őrzi, de

azt hiszi, vigyáz rá az öntudatlan árulás

mélyén meggyűlő ártatlanság ikrás

anyaga. Máté éberálma hideglelős,

villanópor, dokumentálja magát, két part

közt csapkod, ébrenlétet szuggerál a

szem, de mézként önti el gödrét a

vállalhatatlan teher, pillája úgy ragad

az alvásba, mint a légy. Egyedül

virrasztani. Ezt még a fény se tudja

a sötétség fölött. A gyász is kevert. Hisz

annyi sirató sírása keveredik minden

friss jajgatásba. A saját áldozatom

feletti megelőlegzett gyász viszont

társtalan, kiválik,

mint olaj a vízből, a vigília, mert

mindenek felett csak az Egynek lehet

élete. Halálát nem tudom, nem

tudhatom, csak először és utoljára

élhetem. S a Három az Egyben mindezek

után élhet-e? Mindazonáltal ne úgy

legyen, ahogyan

én akarom, hanem ahogyan Te.

Egy álom helyén

A kutya mélytorkából előbukó

artikulálatlan, acsargás

helyetti, a kétségbeesést

mérhetetlen hosszú idő

után követő, jelzésnek

nehezen mondható, senki

figyelmét felhívni nem akaró,

felbugyborékoló hang

megszűnt, elhalt, elfelejtődött,

mintha soha nem is

szólt volna.

Jegyzetek

Teneo te Africa! – „Kezemben tartalak, Afrika!” Julius Caesarnak tulajdonított mondás.

A második ciklus tizenkét verse afrikai mítoszokat dolgoz fel, tíz afrikai mitológiai körből használ történeteket. Ezek az asanti, a bambara, a benini, a busman, a dahomeyi, a dogon, a ganda, a joruba, a koin (hottentotta) és a malgas mitológiából valók.

A versekben szereplő történetek és szereplők a következők:

Tűpróba

tűpróba – Az istenítélet egyik ritka formája Afrikában. A vádlott orrába, szemhéjába, fülébe tűt szúrnak, s ha a kihúzott tű után nincs vér és folyadék nyoma, a megvádolt ártatlannak bizonyul.

A fekete bőrön

fehér ruhás úr – Obatala, az égboltot és az égi világot kormányzó isten a joruba mitológiában (lásd Eskü). Az ég ura, Olorun teremtette, aztán átengedte neki a kormányzást.

tágas – a szárazföld neve a joruba mitológiában (lásd Eskü).

A szavak nem törik a csontokat – szamoai közmondás.

A negyedik ciklusban az ausztrál-óceániai (ősi ausztrál, andamán, melanéz, pápuai, mikronéz, polinéz és rapanui) mítoszok szerepelnek.

Gyámoltalanok

ragasztott emberek (gyámoltalanok) – ősi ausztrál törzsek fontos mondái az Altjira-korban élt „örök emberek”, a későbbi légykapó gyíkok bolyongását beszélték el. A földet kezdetben tenger borította, a vízből kiemelkedő sziklák oldalán pedig az örök mitikus hősökön kívül voltak már rella manerinják (ragasztott emberek) vagy inapatuák (gyámoltalan lények), akiknek fel voltak ragasztva ujjaik, fogaik, és szemük-fülük nem nyílt még meg. Más hozzájuk hasonló emberi álcák a vízben tanyáztak, nyers húshoz hasonlítottak. Miután felszáradt a föld, a mitikus hérosz, a gyíkok totemőse eljött északról, szétválasztotta egymástól az emberkezdeményeket, szemeket, füleket, szájakat vésett, majd ugyanazzal a késsel elvégezte a metélést (az avatási rítus tette befejezett egésszé az embert). A totemős megtanította az embereket a tűz gerjesztésére (tűzfúró) és különféle ételek készítésére is, dárdát, dárdavetőt, bumerángot adott nekik, mindegyiket ellátta csurungával (lelkének őrizőjével), frátriákra osztotta az embereket („föld” és „víz”), s bevezette a házassági osztályokat.

Pulugu

Pulugu – az andamánok (az Andamán-szigetek kihalt őslakóinak) mitológiájában a pusztító északkeleti monszun hol férfi, hol nő alakjában fellépő megszemélyesítője. Lakhelye északon van, barlang vagy kőház gyanánt az egekben. A pusztító viharokat homályos eredetű tilalmak megszegése miatt támadt haragként értelmezik. Tilos zajongani, ha kabócák énekelnek, tilos méhviaszt kiolvasztani vagy bizonyos halat és madarat megölni.

Tartalom

Ínségszikla

Ínségszikla

Köldök

Amerika, 1492

Bagolyirtás

Csillagszállás

Zsilip

Áthangszerelés

Kardáncsukló

Tuják

Magyar népdal az Énekek énekére

Fantomfájdalom

Iszapszínű

A bántalmazó

Vándormadár

Szamszara

A rossz és a jó

Egyenlőtlen viszony

A lélek anatómiája

Medence

Óvó hely

Magnificat

Teneo te, Africa!

Tűpróba

A fekete bőrön

Cagn imája

Anocse papja

Muszo Koroni Kundje

A Nommók

Kintu

A szivárványkígyó

Gyermekáldási ima

Eskü

A nyúl

Andriamanitra és az ember

Idegen

Kozmogónia

Hesztia lélegzete

Visszhang

Tükör

Klárisom

Idegen

Nem voltunk betegek

Elhasonulás

Elmozdulás

Gyűlölet és szeretet

Ros Hasana

Engesztelés napja

Szivarfüst

A fecskék

Utóízek

Fenéskor

A színörvény

Lecsúszott glória

Nemezes lovak

A szavak nem törik a csontokat

Gyámoltalanok

Pulugu

Melanéz engesztelő ének

Ni vallomása

Maui beszéde

Mikronéz ima

Makemake és Uoke harca

Villanó por

Villanó por

Elveszni semmi

Kavicsok közt egyre

Magyar szuvenír

Emmausi ima

A diktátor dinnyéje

Napnyugta, háborús anziksz

Kéztől kézig ér

Hasonlat helyén

Haszid példázat

Azazel intelme

Színtévesztés

Különbéke

Irányban

Nagycsütörtök

Egy álom helyén

A másságról

A prostituált és a művész

Egy tincs

Hús

Kávéivás közben

A béke esélye

Légoltalom

Tűzön-vízen át

Hentesnél

Irányban

Hamvazószerda

Jegyzetek

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Balogh Emerencia
Borító Géher István Boldizsár
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 368 4

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus: Noto – SIL OFL