Gyilkosság a golfpályán

részlet

Translation entitled „Gyilkosság a golfpályán”
© 1923, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie: The Murder on the Links
© 1923, Agatha Christie Limited
All rights reserved.

Agatha Christie®, Poirot® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Palkó Katalin
Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © 2010, 2023 Palkó Katalin
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
A szöveget gondozta Bajtai Zoltán
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 167 8

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Férjemnek,
a bűnügyi regények nagy rajongójának,
akinek hálával tartozom a sok segítő tanácsért
és az értő kritikáért

1. Útitárs

Azt hiszem, van egy közismert anekdota, mely szerint egy ifjú író, hogy felhívja magára az igencsak megcsömörlött szerkesztők figyelmét, elhatározta, hogy művét hatásosan és eredetien kezdi, és a következő mondattal indít:

„– A fenébe! – kiáltott fel a hercegnő.”

Meglehetősen furcsa, de az én történetem pontosan ilyen stílusban kezdődik. Kivéve, hogy a hölgy, aki e felkiáltásra ragadtatta magát, nem volt hercegnő.

Június eleji nap volt. Üzleti ügyben átugrottam Párizsba, és a reggeli vonattal tértem vissza Londonba, ahol továbbra is megosztottam lakásomat öreg barátommal, a belga exdetektívvel, Hercule Poirot-val.

A calais-i expressz kivételesen üres volt – a fülkében rajtam kívül csak egyetlen utas ült. Kissé sietve távoztam a szállodából, és éppen számba vettem, vajon összeszedtem-e minden holmimat, amikor a vonat elindult. Eddig a percig jóformán észre sem vettem útitársamat, de a hölgy most ugyancsak hevesen tudatta a világgal létezését. Felugrott a helyéről, lehúzta az ablakot, és kidugta a fejét, majd egy pillanat múlva kurta, energikus kiáltással vissza is húzta:

– A fenébe!

Nos, én régimódi vagyok. Egy nő, véleményem szerint, legyen nőies. Nincs türelmem a mai neurotikus lányokhoz, akik reggeltől estig dzsesszt táncolnak, füstölnek, mint a gyárkémény, és úgy beszélnek, hogy abba még egy billingsgate-i halaskofa is belepirulna!

Enyhe homlokráncolással odanéztem, és egy csinos, pimasz arcot láttam a hetyke kis piros kalap alatt. A fülecskéket rakoncátlan, dús fekete hajfürtök takarták. Úgy saccoltam, alig múlhatott tizenhét éves, bár az arcát púder fedte, és az ajka lehetetlenül vörös volt.

Szégyenkezés nélkül viszonozta pillantásomat, és egy igen beszédes grimaszt vágott.

– Istenem, csak nem megbotránkoztattuk a délceg urat! – fordult képzeletbeli hallgatósága felé. – Elnézést a kifejezésért! Hölgyhöz módfelett illetlen meg minden, de ó, uram, megvan rá a jó okom. Tudja, hogy elvesztettem az egyetlen nővéremet?

– Valóban? – mondtam udvariasan. – Roppant sajnálatos.

– Elítél! – jegyezte meg a hölgy. – Teljességgel elítél, engem és a nővéremet, ez utóbbi pedig nem tisztességes, minthogy nem is látta őt!

Szóra nyitottam a számat, de a hölgy megelőzött.

– Ne is mondjon többet! Engem senki sem szeret! Elvonulok a kertbe, és kukacokat fogok enni! Brühühü! Össze vagyok törve!

Beletemetkezett egy lepedőnyi francia vicclapba. Egy-két perc múlva észrevettem, hogy az újság pereme fölött rám kukucskál. Nem tehettem róla, de mosolyognom kellett, ő meg abban a pillanatban félrelökte az újságot, és gyöngyöző kacagásban tört ki.

– Tudtam, hogy nem olyan tökfej, mint amilyennek kinéz – kiáltotta.

A nevetése olyan ragadós volt, hogy képtelen voltam ellenállni, és vele nevettem, bár az a „tökfej” igencsak szíven ütött.

– Nahát! Most már barátok vagyunk – nyilatkoztatta ki a kis csibész. – Mondja, hogy sajnálja a nővéremet…

– Vigasztalhatatlan vagyok.

– Ez az! Jó fiú!

– Hadd fejezzem be! Az akartam hozzátenni, hogy bár vigasztalhatatlan vagyok, azért egész jól elviselem a hiányát. – Kissé meghajtottam a fejem.

De ez a kiszámíthatatlan fruska összevonta a szemöldökét, és a fejét csóválta.

– Hagyja abba! Jobban tetszik a „méltóságteljes helytelenítés” című mutatványa. Ó, az arca! „Nem közülünk való!”, ezt mondja. És igaza is van. Bár lássa be, elég nehéz ilyet kijelenteni manapság! Nem mindenki tud különbséget tenni félvilági nő és hercegkisasszony között. Nocsak, látom, megint megbotránkoztattam. Magát az isten háta mögül ásták elő. Nem mintha engem zavarna. Elkelne több is a magukfajtából. Csak a szemtelen fickókat nem állhatom. Azok az őrületbe kergetnek.

Erőteljesen megrázta a fejét.

– És milyen kegyed, amikor őrületbe kergetik? – tudakoltam mosolyogva.

– Mint egy igazi kis ördög! Olyankor nem érdekel, mit mondok vagy mit teszek. Egyszer majdnem megöltem egy pacákot. De tényleg. Meg is érdemelte.

– Jaj – esedeztem –, ugye, én nem fogom őrületbe kergetni?

– Nem fog. Tetszik nekem… az első perctől kezdve, hogy megláttam. De olyan rosszallóan néz. Nem hiszem, hogy barátok lehetnénk.

– Dehogynem. Meséljen valamit magáról.

– Színésznő vagyok. Nem… nem olyasféle, akire maga gondol. Már hatéves korom óta játszom, bukfencezem.

– Ezt nem egészen értem – mondtam tanácstalanul.

– Hát sosem látott még gyerekakrobatákat?

– Ó, persze, értem már!

– Amerikában születtem, de életem nagyobb részét Angliában töltöttem. Most épp új műsorunk van…

– Műsoruk?

– Igen, a nővéremmel. Ének, tánc, egy kis bűvészkedés, meg pár ugrást is bedobunk. Ez vadonatúj ötlet, és minden alkalommal sikert aratunk. Úgy tűnik, ebben lesz pénz…

Új ismerősöm előrehajolt, és szaporán mesélt – a kifejezései tetemes részét nem is értettem. Mégis azon kaptam magam, hogy egyre növekszik iránta az érdeklődésem. Megkapóan keveredett benne a gyermek és a nő. Jóllehet igencsak nagyvilági és talpraesett volt, aki, mint közölte, tud vigyázni magára, mégis volt valami bájos naivitás öntudatos életszemléletében és abban a szívből jövő céltudatosságában, hogy „boldoguljon”.

Áthaladtunk Amiens-en. A név számtalan emléket hívott elő. Útitársnőmnek láthatóan volt valami ösztönös megérzése arról, mi jár a fejemben.

– A háborúra gondol?

Bólintottam.

– Részt vett benne, ugye?

– Mondhatjuk. Megsebesültem, és a Somme után alkalmatlannak nyilvánítottak. Most amolyan magántitkárféle vagyok egy képviselő mellett.

– Azt a…! Ez agymunka!

– Egyáltalán nem az. Valójában szörnyen kevés dolgom van. Rendszerint csak napi pár órámat foglalja le. Ráadásul unalmas is. Tulajdonképpen nem is tudom, mit csinálnék, ha nem lenne valami más elfoglaltságom is.

– Ne mondja, hogy bogarakat gyűjt!

– Nem. Közös bérleményben lakom egy nagyon érdekes emberrel. Belga, és nyomozó volt. Magándetektívként dolgozik Londonban, és rendkívül eredményes. Igazán fantasztikus kis ember. Jó néhányszor bebizonyosodott, hogy neki volt igaza, amikor a rendőrség kudarcot vallott.

Útitársnőm tágra nyílt szemmel figyelt.

– Hát nem érdekes? Imádom a bűnügyeket. Minden ilyen filmet megnézek a moziban. És amikor gyilkosság történik, szinte falom az újságokat.

– Emlékszik a stylesi esetre? – kérdeztem.

– Lássuk csak, ez volt az, amikor egy idős hölgyet megmérgeztek? Valahol Essexben, ugye?

Bólintottam.

– Ez volt Poirot első nagy ügye. Kétségtelen, hogy ha ő nincs, a gyilkos szerencsésen elmenekülhetett volna. Ez volt az egyik legragyogóbb eset.

Felelevenítve a témát, végigvettem az ügy fő elemeit, mígnem elértem a diadalmas és váratlan végkifejletig.

A lány megigézve hallgatott. Olyannyira elmerültünk a témában, hogy észre sem vettük, amikor a vonat befutott a calais-i állomásra.

Odaintettem két hordárt, és leszálltunk. A peronon útitársnőm a kezét nyújtotta.

– Viszontlátásra, és a jövőben jobban vigyázok a nyelvemre.

– Ó, de ugye megengedi, hogy a hajón kísérőjéül szegődhessek?

– A hajón nem fog menni. Utána kell néznem, vajon ez az én nővérem elérte-e valahol a vonatot. De mindenesetre köszönöm.

– Azért ugye még találkozunk? Még a nevét sem hajlandó elárulni? – kiáltottam utána elmentében.

Visszanézett a válla fölött.

– Hamupipőke – mondta, és nevetett.

Ám elképzelni sem tudtam, hol és mikor látom újra Hamupipőkét.

2. Segélykérés

Kilenc óra múlt öt perccel, amikor másnap reggel beléptem közös nappalinkba, hogy megreggelizzek. Poirot barátom, mint mindig, pont abban a percben törte fel a második tojás héját.

Felragyogott, amikor benyitottam.

– Jól aludt, igazam van? Helyrejött a szörnyű átkelés után? Csoda, ma reggel majdnem pontos volt. Pardon, de a nyakkendője nem szimmetrikus. Engedje meg, hogy megigazítsam.

Másutt már bemutattam Hercule Poirot-t. Rendkívüli kis ember! Alig több mint százhatvan centiméter magas, tojásfejét kissé félrebillenti, amikor izgatott, a szeme zölden ragyog, a bajusza harciasan meredezik, és árad belőle a méltóság. Világfias megjelenése mindig kifogástalan. Pedantériája mindenben megnyilatkozik. Ha meglátott egy kissé ferdén álló dísztárgyat, egy porszemet, netán egy parányi rendetlenséget bárki öltözékén, az kínszenvedés volt a kis ember számára mindaddig, mígnem megkönnyebbülten orvosolhatta a bajt. „Rend” és „módszeresség” – ezek a vezérelvei. Némi lenézéssel viseltetik az olyan kézzelfogható bizonyítékok iránt, mint az ujjlenyomat vagy a cigarettahamu, és fenntartja, hogy ezek önmagukban sosem elegendők a detektív számára, hogy megoldjon egy problémát. Aztán végtelen önelégültséggel megkopogtatja tojásfejét, és nagy megelégedéssel kijelenti: „Az igazi munka itt bent zajlik. A kis szürke agysejtekben – tartsa mindig észben: a kis szürke agysejtekben, mon ami.”1

Leültem a helyemre, és csak úgy megjegyeztem, válaszul Poirot üdvözlésére, hogy az egyórás átkelést Calais-ból Doverbe talán túlzás a „szörnyű” jelzővel illetni.

– Jött valami érdekes a mai postával? – kérdeztem.

Poirot némi elégedetlenséggel rázta meg a fejét.

– Még nem néztem meg a leveleimet, de mostanában semmi érdekes nem jön. A nagy bűnözők, a módszeres bűnözők… ilyesmik manapság nem léteznek.

Lemondóan csóválta a fejét, belőlem meg kirobbant a nevetés.

– Fel a fejjel, Poirot, a szerencse forgandó. Bontsa fel a leveleit. Mit lehet tudni, hátha épp egy nagyszabású ügy van a láthatáron.

Poirot elmosolyodott, és fogta az elegáns kis papírvágó kését, amellyel felhasította a tányérja mellett egymásra rakott számtalan boríték közül a legfölsőt.

– Számla. Még egy számla. Öregségemre milyen pazarló lettem. Á, egy levélke Japptól!

– Nocsak! – Hegyeztem a fülemet. A Scotland Yard felügyelője nemegyszer bevont minket egy-egy érdekesebb ügybe.

– Csak megköszöni (a maga módján) az Aberystwyth-eset kapcsán azt a kis segítséget, amellyel alátámasztottam az igazát. Boldog vagyok, hogy a szolgálatára lehettem.

Poirot nyugodtan olvasgatta a postáját.

– Egy ajánlat, hogy tartsak órákat a helyi cserkészfiúknak. Forfanock hercegnő örömmel venné, ha felkeresném. Újabb öleb, nem kétséges. És most lássuk az utolsót. Á…

Felnéztem, észrevéve a hangsúlyváltást. Poirot figyelmesen olvasott. Egy perc sem telt belé, és elém tolta a papírlapot.

– Ez nem mindennapi dolog, mon ami. Olvassa el maga is.

A sorokat határozott, jellegzetes kézírással vetették a külföldi levélpapírra:

Villa Geneviève,

Merlinville-sur-Mer,

Franciaország

Tisztelt Uram!

Egy detektív segítségére van szükségem, és bizonyos okokból, amelyeket majd később részletezek, nem kívánom bevonni a hivatásos rendőrséget. Számos forrásból hallottam már Önről, és minden beszámoló arról tanúskodik, hogy Ön nemcsak rátermett férfiú, hanem a diszkréció mibenlétét is ismeri. Nem kívánom a postára bízni a részleteket, de a birtokomban lévő titok súlyától nap mint nap félelemben telik az életem. Meggyőződésem, hogy veszély fenyeget, épp ezért könyörgök, haladéktalanul keljen át Franciaországba, kocsit küldök Ön elé Calais-ba, ha értesít, hogy mikor érkezik. Lekötelezne, ha minden folyamatban lévő ügyét félretenné, és kizárólag az én problémámnak szentelné magát. Kész vagyok megtéríteni minden esetleges kárt. Vélhetően jelentős ideig igénybe veszem a szolgálatait, minthogy szükséges lehet, hogy Santiagóba utazzon, ahol életem jó néhány évét töltöttem. Boldog örömmel kifizetem az Ön által megállapított tiszteletdíjat.

Újfent biztosítom, hogy az ügy sürgős.

Tisztelettel:

P. T. Reanuld

Az aláírás alatt sebtében odavetett, majdhogynem olvashatatlan pár szó:

„Az isten szerelmére, jöjjön el!”

Felgyorsult a pulzusom. Visszatettem a levelet.

– Végre! – mondtam. – Ez nem mindennapi ügynek tűnik.

– Igen, valóban – mondta Poirot elgondolkodva.

– Ön természetesen elmegy – folytattam.

Poirot bólintott. Mélyen elgondolkodott. Végül elhatározásra jutott, és felpillantott az órára. Az arca komor volt.

– Nézze, barátom, nincs vesztegetni való idő. A doveri expressz tizenegy órakor indul a Victoriáról. Ne izgassa fel magát. Van még időnk. Tíz percet engedélyezhetünk magunknak a megbeszélésre. Elkísér, n’est-ce pas?2

– Hát…

– A saját szájából hallottam, hogy a munkaadója az elkövetkező néhány hétben nélkülözni tudja magát.

– Ó, ez rendben van. De ez a Mr. Renauld nyomatékosan utal rá, hogy az ügy bizalmas.

– Lárifári! Majd én elintézem M. Renauld-t. Erről jut eszembe, ismerősnek tűnik a név.

– Van egy fickó, egy közismert dél-amerikai milliomos. A neve Renauld. Nem tudom, nem ugyanarról az emberről van-e szó.

– Minden bizonnyal igen. Ez megmagyarázza Santiago említését. Santiago Chilében van, Chile pedig Dél-Amerikában! Ah, végül haladunk! Felfigyelt az utóiratra? Mit szűrt le belőle?

Fontolóra vettem a kérdést.

– Nyilván uralkodott magán a levél megírása közben, de a végén elveszítette az önuralmát, és a pillanat hevében odavetette azt az öt kétségbeesett szót.

Ám a barátom határozottan megrázta a fejét.

– Ön téved. Nézze csak, míg az aláírás majdhogynem fekete, az utóirat egészen halvány.

– Na és? – mondtam némileg zavartan.

– Mon Dieu, mon ami,3 használja a kis szürke agysejtjeit! Hát nem nyilvánvaló? Mr. Renauld megírta a levelét. Anélkül hogy leitatta volna, figyelmesen újra elolvasta. Azután, nem indulatból, hanem nagyon is megfontoltan odafirkantotta az utolsó szavakat, majd rányomta az itatóspapírt.

– De miért?

– Parbleu!,4 hogy olyan hatást váltson ki, amilyent önből kiváltott.

– Nem mondja?!

– Mais oui,5 ezzel biztosítja, hogy eljöjjek! Újraolvasta a levelet, és nem volt megelégedve vele. Nem találta elég erőteljesnek!

Elhallgatott, majd, miközben szeme azzal a zöld lánggal égett, ami mindig a benső izgatottságát jelezte, szelíden hozzátette:

– És így, mon ami, amint odakerült az utóirat, nem felindulásból, hanem józan megfontolásból, hidegvérűen íródott, a sürgetés erőteljesebbé vált, mi pedig azon nyomban igyekszünk elérni őt.

– Merlinville – mormoltam tűnődve. – Mintha már hallottam volna róla.

Poirot bólintott.

– Elég kicsi kis hely… de elegáns! Félúton van Boulogne és Calais között. Mr. Renauld-nak háza van Londonban, ugye?

– Igen, a Rutland Gate-en, ha jól emlékszem. És van egy nagy háza vidéken is, valahol Hertfordshire-ben. De valójában csak nagyon keveset tudok róla, nemigen mutatkozik társaságban. Azt hiszem, óriási dél-amerikai érdekeltségei vannak a Cityben, és élete nagy részét odaát Chilében és Argentínában töltötte.

– Nos, majd meghalljuk a részleteket tőle magától. Menjünk, csomagoljunk! Egy-egy kis bőrönd, aztán taxival irány a Victoria.

Tizenegy órakor már a vonaton ültünk, úton Dover felé. Indulásunk előtt Poirot feladott egy táviratot Mr. Renauld-nak, közölve Calais-ba érkezésünk idejét.

– Csodálkozom, hogyhogy nem vásárolt be néhány üveg tengeribetegség elleni orvosságot, Poirot – jegyeztem meg rosszmájúan, ahogy felidéztem a reggelinél zajlott beszélgetésünket.

Barátom, aki aggályosan figyelte az időjárást, megrovó tekintettel nézett rám.

– Csak nem elfelejtette Laverguier kiváló módszerét? Ezt a módszert alkalmazom mindig. Az ember egyensúlyban tartja magát, ha emlékszik, balról jobbra fordítva a fejét, ki- és belélegezve, minden lélegzetvétel közben hatig számolva.

– Hm – akadékoskodtam. – Ugyancsak el fog fáradni az egyensúlyozásban és a hatig számolásban, mire Santiagóba, vagy Buenos Airesbe, vagy hová odaér.

– Quelle idée!6 Csak nem képzeli, hogy Santiagóba megyek?

– Mr. Renauld azt javasolja a levelében.

– Mr. Renauld nem ismeri Hercule Poirot módszerét. Én nem rohangálok fel-alá, nem utazgatok, nem nyüzsgök. Én itt, belül dolgozom… itt – jelentőségteljesen megkopogtatta a homlokát.

Mint mindig, ez a megjegyzés felébresztette vitatkozókedvemet.

– Ez mind rendben van, Poirot, de úgy vélem, abba a hibába esik, hogy túlságosan alábecsül bizonyos dolgokat. Egy ujjlenyomat néha a gyilkos letartóztatásához és elítéléséhez vezetett.

– Valamint, kétségtelenül, sok ártatlan ember felakasztásához – tette hozzá szárazon Poirot.

– De az ujjlenyomatok, a lábnyomok, a cigarettahamu, a sármaradványok és egyéb nyomok, azaz a részletek aprólékos megfigyelése: mindez kétségtelenül létfontosságú, vagy nem?

– Hogyne! Sosem állítottam, hogy nem az. A gyakorlott megfigyelő, a szakértő vitathatatlanul hasznos! Ám a többiek, a Hercule Poirot-k, ők felette állnak a szakértőknek! Ők azok, akiknek a szakértők a tényeket szállítják, mert az ő dolguk a bűntény módszere, a logikai levezetés, a tények rendszerezése; összességében, az ügy valódi pszichológiája. Részt vett már rókavadászaton, igaz?

– Hébe-hóba vadásztam egy kicsit, valóban – mondtam némileg zavartan a váratlan témaváltástól. – Miért?

– Eh bien, az ilyen rókavadászathoz szükség van kutyákra, nem?

– Kopókra – helyesbítettem óvatosan. – Igen, persze.

– Mindamellett – emelte fel az ujját Poirot – mégsem ugrik le a lováról, és rohan a földön szimatolva, közben hangosan ugatva, hogy vau-vau, ugye?

Akaratom ellenére jóízűen felnevettem. Poirot elégedetten bólintott.

– Nahát. A ku… kopók munkáját a kopókra hagyja. És mégis azt várja, hogy én, Hercule Poirot nevetségessé tegyem magam, és lehasaljak (a valószínűleg nedves fűbe), hogy feltételezett lábnyomokat tanulmányozzak, cigarettahamut kanalazzak fel, amikor nem tudom megkülönböztetni egyik fajtát a másiktól. Gondoljon csak vissza a Plymouth expressz rejtélyére. A jó Japp ment, hogy végigvizsgálja a vasútvonalat. Amikor visszatért, én, anélkül hogy a lakásból kitettem volna a lábamat, pontosan megmondtam neki, mit talált.

– Ezek szerint az a véleménye, hogy Japp csak az idejét vesztegette?

– Szó sincs róla, minthogy a bizonyíték, amit talált, az én elméletemet támasztotta alá. De én csak az időmet vesztegettem volna, ha elmegyek. Ugyanez a helyzet az úgynevezett „szakértőkkel”. Idézze csak fel a kézzel írt végrendeletet a Cavendish-ügyben. Egy szakértői vizsgálat arra jutott, hogy a végrendelet eredeti, a védelem pedig szállította a bizonyítékot, kimutatva, hogy hamisítvány. Ez az egész technikai kérdés. Az eredmény pedig? Ugyanaz, amit már az elején tudtunk. A kézírás nagyon hasonlított John Cavendishére. A pszichológiai gondolkodás szembesült a kérdéssel: „Miért?” Mert végül is ő írta? Vagy mert valaki azt akarta, hogy mi azt gondoljuk, ő írta? Én megválaszoltam azt a kérdést, mon ami, pontosan megválaszoltam.

Azzal Poirot jelentőségteljesen elhallgatott, ha netán nem győzött volna meg, és elégedetten hátradőlt.

A hajón, tudtam, jobb, ha nem zavarom barátomat magányában. Az idő pompás volt, a tenger pedig nyugodt, és, ahogy mondani szokás, tükörsima, úgyhogy meg sem lepődtem, amikor Calais-ban egy mosolygó Poirot csatlakozott hozzám a kiszálláskor. A kellemetlenség a parton várt minket, minthogy nem küldtek autót értünk, de Poirot ezt a távirata késedelmes kézbesítésének a számlájára írta.

– Bérelünk egy autót – jelentette ki vidáman. És néhány perc múlva már csikorogva-nyikorogva zötykölődtünk a létező legrozogább automobilban, ami valaha is bérautóként közlekedett, Merlinville felé.

A lelkem valahol a magasban szárnyalt, de az én kis termetű barátom józanul figyelt engem.

– Maga most olyan, Hastings, mint akit, ahogy a skótok mondják, „megbabonáztak”. Ez valami baljóslatú dolgot sejtet.

– Képtelenség. Akárhogy is, nem tudhatja, mit érzek.

– Nem, de én félek.

– Ugyan mitől?

– Nem tudom. De balsejtelem gyötör… egy je ne sais quoi!7

Olyan komolyan beszélt, hogy akaratom ellenére hatással volt rám.

– Van egy olyan megérzésem – mondta lassan –, hogy ebből valami nagy ügy kerekedik… egy hosszadalmas, bonyolult probléma, amit nem lesz könnyű kibogozni.

Szívesen kérdezgettem volna tovább, de megérkeztünk Merlinville kisvárosba, és lassítottunk, hogy megtudakoljuk az utat a Villa Geneviève-be.

– Egyenesen tovább, monsieur, át a városon. A Villa Geneviève körülbelül fél mérföldre van a város túlfelén. Nem téveszthetik el. Szép nagy villa, kilátással a tengerre.

Megköszöntük az útbaigazítást, és továbbhajtottunk, magunk mögött hagyva a városkát. Egy útelágazásnál újabb megállásra kényszerültünk. Egy földműves baktatott arra, vártuk, hogy odaérjen hozzánk, és megkérdezzük, merre menjünk. Egy szerény méretű villát láttunk ott, az út mellett, de túl kicsi és elhanyagolt volt, nem olyan, amilyet kerestünk. Míg várakoztunk, kivágódott a kapu, és egy lány lépett ki rajta.

A földműves épp akkor ért oda, a sofőr meg kihajolt az üléséről, és útbaigazítást kért.

– A Villa Geneviève? Csak pár lépés innen, jobb felé, monsieur. Láthatná is, ha nem lenne a kanyar.

A sofőr köszönetet mondott, és az autó újra nekiindult. Szememet gyönyörködve a lányon felejtettem, aki még mindig ott állt, egyik keze a kilincsen, és bennünket figyelt. Mindig is csodálója voltam a szépnek, és itt egy olyan szépséget láttam, akire nem lehetett nem felfigyelni. Magas volt, arányos, mint egy ifjú istennő, fedetlen fején arany haja csillogott a napfényben. Megesküdtem volna, hogy életemben nem láttam még ilyen szép lányt. Miközben nekilódultunk a hepehupás útnak, hátrafordultam, hogy utána nézhessek.

– Teringettét, Poirot – kiáltottam fel –, látta ezt az ifjú istennőt?

Poirot felvonta a szemöldökét.

– Ça commence!8 – dünnyögte. – Már meg istennőt látott!

– De az ördögbe is, hát nem az volt?

– Lehetséges, hogy nem vettem észre.

– Ne mondja, hogy nem látta!

– Mon ami, két ember ritkán látja ugyanazt. Maga például egy istennőt látott. Én pedig… – tétovázott.

– Maga pedig?

– Én csak egy ideges tekintetű lányt láttam – felelte komolyan Poirot.

Ám ebben a pillanatban lefékeztünk egy nagy zöld kapunál, és mindketten felkiáltottunk. A kapu előtt egy tekintélyes küllemű sergent de ville9 állt. Felemelte a kezét, elzárva előlünk az utat.

– Nem hajthatnak be, messieurs.

– De mi Mr. Renauld-hoz jöttünk – kiáltottam. – Előzetes megbeszélés alapján. Ez az ő villája, nemdebár?

– Igen, messieurs, csakhogy…

Poirot előrehajolt.

– Csakhogy mi?

– Monsieur Renauld-t ma reggel meggyilkolták.

Jegyzetek

1 Barátom. (francia)

2 Nemde? (francia)

3 Az istenért, barátom. (francia)

4 Ej! (francia)

5 De igen. (francia)

6 Micsoda ötlet! (francia)

7 Nem tudom, mi. (francia)

8 Na, kezdődik! (francia)

9 Rendőrbiztos. (francia)

Tartalom

1. Útitárs

2. Segélykérés

3. A Villa Geneviève-ben

4. Aláírás: „Bella”

5. Mrs. Renauld története

6. A bűntény helyszíne

7. A titokzatos Madame Daubreuil

8. Váratlan találkozás

9. M. Giraud nyomra bukkan

10. Gabriel Stonor

11. Jack Renauld

12. Poirot megvilágít néhány szempontot

13. Az ideges tekintetű lány

14. A második holttest

15. Egy fénykép

16. A Beroldy-eset

17. Folytatjuk a nyomozást

18. Giraud akcióban

19. Használom a kis szürke agysejtjeimet

20. Meghökkentő kijelentés

21. Hercule Poirot magyaráz

22. Rátalálok a szerelemre

23. Tornyosuló nehézségek

24. „Mentse meg!”

25. Váratlan végkifejlet

26. Levelet kapok

27. Jack Renauld története

28. Az utazás vége

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0