Copyright © Finy Petra, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

Borítófotó © Shutterstock

ISBN 978 963 568 546 2

1. fejezet Pucér részek

Van benne pár percnyi pucér rész. Ez a hír járja a Brancaleone ármádiájáról, ami augusztus végén került a mozikba, néhányan már megnézték a gimiből, és referáltak róla.

Feltétlenül látniuk kell a filmet, tanítás utánra szervezik a dolgot.

A Május 1. jöhet csak szóba, távolabbi mozi nem, Kelemen este hattól korrepetál, át kell érnie a Pozsonyi útra. Bár ott kapja meg a pénzt, utána már késő lenne moziba menni. Nem is a Kelemen anyja szigorú, inkább ő magával, minden tantárgyból több leckével előrébb tart, pedig még csak negyedik elején járnak, de már most felvételizhetne a jogra, annyit tud, majd kidurran az agya. Muszáj jobbnak lenni, aki ilyen selejtes családba született, mint ő, még így sem biztos, hogy felveszik elsőre, bár már nem is nézik a listát.

Van benne pár percnyi pucér rész. Ráadásul a Catherine Spaak játszik a filmben, aki olyan szőke, mint a hajnal. Ha a bőre is hajnalszőkén ragyogna, és ha pont ő pucérkodna, az maga lenne a mennyország. Álmodnak a hormonok.

Két forint a legolcsóbb jegy arra a helyre, amit Kelemenék úgy hívnak, úttörőpáholy, persze később lehet cserélgetni a helyeket, kifogni valami drágább széket, ügyesen helyezkedni, de annak a két forintnak meg kell lennie fejenként, és nekik most semmijük sincs.

Állnak a Rákóczi Gimnázium folyosóján, a régi tablók alatt, és törik a fejüket. Tömpe apró ujjaival dobol a zöldre mázolt falon. Épp ezekről az ujjakról kapta a becenevét. Kibírhatatlanul idegesítő ez a szokása, nem zongorista ő, hanem sakkmesternek készül, mit klimpírozik a festéken, meg persze a Kelemen idegein.

Az egyetlen szendvicsét felezték el, ami persze semmire sem elég, de mindkét család csóró, és itt a hónap vége, ilyenkor általában éhezés van. Viszont a moziba korgó gyomorral is el akarnak menni.

Tömpe meglazítja élére állított inggallérját. Állandóan vasalt fehér ingben jár, maga simítgatja egy régi szenes vasalóval, még a nagyanyja használta. Jól meglóbálja a cirkalmas mintájú vastestet, amiben a légáramlat hatására feltámad a szén, majd komótosan végighúzza a vasalót az ingen. A szén és a gőz illata kitágítja az orrlyukakat, felmarja a tüdőt. Reggel hattól hétig vasal, közben énekel, a szomszédok néha reklamálnak, néha nem, mert az a tenor bizony falrepesztően erős. Aztán olyan elegánsan indul a gimibe, mint egy hivatalnok. Még bőrkabátja sincs, meg vastag keretes szemüvege, mint a többieknek, inkább öltözik be a saját apjának, de abból is egy konzervatív, nyeszlett változatnak, mintha nem is tinédzser lenne, hanem valami beteges bácsika. Egy dudorászó nyugdíjas.

A Tömpe, mondjuk, mindig dúdol, tanórákon is, villamoson is, néha sakkozás közben is, ez a tikkje, meg hogy sakksztár lesz, igaz, ahhoz tanulnia kéne, legalább valamit, mert mindenből bukásra áll, matekból is. Pedig fergeteges agya van, fura génekkel születhetett, rosszul összerakott elmével, vagy pont, hogy túl jól. Továbbra is dobol a falon az ujjaival. Egyre szenvedélyesebben, szinte leveri a vakolatot azokkal a kicsi ujjakkal, melyeken a köröm pontosan tövig vágva, lányos tisztasággal, finomra krémezett bőrrel. Az agyára mászik ezzel a dübörgéssel Kelemennek, akinek csak lassan esik le, miért csinálja. Tömpének bődületes tehetsége van a csajok bámulásához: úgy tud lányokat stírölni, hogy nem néz rájuk. Fél szemmel vagy ablak-visszatükröződésből, ki tudja, hogy csinálja, mindenesetre képes végignézni egy fenéken úgy, hogy a tekintetével nem siklik végig az idomon.

Ez csakis a Kockás Gizi lehet, Tömpe megveszik érte, gondolja Kelemen, ő lejthetett el a folyosón, más lány nem lenne rá ilyen hatással. A Kockás tényleg ellejt, pontosabban vonulni szokott a rövid, pepita szövetruháiban, amelyek, még a fiúk is tudják, a szabásuktól annyira különlegesek. Olyan sokat mutatnak meg, hogy már szinte nem is kell kutakodnia a tekintetnek, mi van alattuk. Elképesztő göncök ezek, mint a külföldi ruhák, pedig Gizi maga varrja őket, bejárása van a Rotschild Klárához, onnan les el szabásokat, pont olyan jó szeme van, mint Klárának. Ügyesen másol ruhákat, csak anyagot nehéz hozzá szereznie. Állítólag egy jó szövetért „bármire képes”, ezt úgy szokták hajtogatni a fiúk egymás között, hogy jól megnyomják a „bármire” elejét, baritonos mélységgel, érzékien rezegtetve az r betűt, és közben jelentőségteljesen összenéznek. Igaz, lehet, hogy ezt a legendát csak Gizi építgeti gondosan, van hozzá érzéke, miként teheti szóbeszéd tárgyává magát, mindenki róla beszél állandóan, egyszerre kívánja őt az összes fiú és nézi le, de csak rá lehet gondolni mindig.

Kelemen ráteszi a kezét a Tömpéére, mert nem maradt már vakolat a falon, lyukat dobolt a festékbe.

– Most ne a Gizivel törődj, hiába van veled, álomkép, foglalkozz a valósággal, azzal, ami elérhető: nézzük meg a Catherine Spaakot. Ötlet?

Tömpe, mintha álomból ébredne, magához tér, nyugodt hangon vezeti fel:

– Megoldjuk okosságból.

– Mechwart tér?

– Az lesz. Megnézzük a sakkozókat.

– Tudtam, hogy számíthatok rád. A jövő heti mozit meg majd én állom a korrepetitori díjamból.

Már a Keleti Károly utcán sétálnak lefelé: Tömpe az aktatáskáját lóbálja, ezt hordja iskolatáskaként, passzol a hivatalnokimázsához, Kelemen meg a szakadt bőrmappát, aminek akkora lyuk van a sarkán, hogy a töltőtolla rendszerint kikandikál rajta, repül a tinta a járdára.

Egy füstölő Trabant félreáll a sarkon, a vezető már ugrik is a motorházhoz, hogy megszerelje, egy mesébe illően hosszú lábú lány kihívóan elcsizmázik előttük, majd kacéran visszanéz, de Kelemen látja, hogy Tömpe még észrevétlenül sem stíröli, különféle nyitásokat próbálgat képzeletben, már rég a sakktábla labirintusában járnak a gondolatai.

Egyébként semmi esemény, baktatnak.

A Mechwart téri sakkozók a szokásos alakzatban tömörülnek: három asztal körül rengeteg kibic görnyed, sokan bekiabálnak, néhányan sóhajtoznak. Többnyire nyugdíjasok, és az Ezredes, aki mindig lejön ide játszani az egyenruhájában. Vele biztosan lehet pénzben sakkozni.

Tömpe teljesen kinyitja az inggallérját, és a nyakkendőt is letépi magáról. Ebből lehet tudni, hogy koncentrál, amúgy egykedvű arccal áll oda a sakkozók mellé. Körbejár a három asztalnál, csendben kezdi a hadműveletet. Először csak a fejét csóválja, csikorgó talppal topog, vagy elégedetlenül dünnyög. Majd fokozza a hangerőt, egyre fülsértőbben cicceg, felszisszen, végül többször odaüvölti:

– Dehát ez képtelenség!

A tízperces attak végeredménye az, hogy az Ezredes vörös arccal feláll, és hangosan kihívja egy játszmára. De a másik két asztalnál is sikerült feltüzelni a játékosokat ahhoz, hogy partiba hívják ezt a bosszantó sihedert.

Tömpe leveszi törékeny szárú, kerek szemüvegét, és a Kelemen kezébe csúsztatja.

– Mondom, hogy legyen! – néz az Ezredes szemébe.

– Mondjad csak, de miszlikbe szedünk – jelenti ki az.

Kelemen akkor már sejti, mit forgat a fejében Tömpe, de azért meglepi az ajánlata. Idegesen tépkedi a bőrmappája sarkán a foszlott lyukat, lassan egy egész füzet kiférne rajta.

– Szimultán játszom három játékossal – áll elő a farbával Tömpe. Az Ezredes kezdi visszanyerni szokványos arcszínét, mosolya élénkül, érzi a győzelmet a markában. És Tömpe folytatja:

– Vakon és háttal.

Az asztalok körül a sakkozók elhallgatnak, a gyanakvás szaga a levegőbe szúr. Hisz ez egy nyikhaj, mit tudhat a sakkról, mire fel ez a nagyképűség, valami nem kóser. De közben nagyon is érdekli a népeket, mi lesz, szeretnék látni, hogyan vérzik el.

– Természetesen pénzben menne a játék, na, ki vállalja? – zárja le Tömpe az ajánlatot, és megindul, mire a kibicek köre szétnyílik körülötte, hogy odaengedjék az asztalokhoz.

Az Ezredes ül le elsőként a középső asztalhoz:

– Kisfiam, van pénze anyádnak arra, hogy finanszírozza a kudarcaidat? – Az öreg katona vigyora irritáló. Szánakozva sandít Tömpe kopott sarkú cipőjére.

Az Ezredes két oldalára egy-egy hetven körüli férfi csúszik, sokszor látták már őket, mindig lent vannak a téren, a három legkeményebb sakkozót fogta ki hát.

Tömpe nem szól semmit, összeakasztja az ujjait, átropogtatja az ujjperceket. Rákoppint a három kézfejre, kinyílnak a tenyerek, mindenhol ő kezd. Aztán a nyakáról letépett nyakkendőt a szemére köti. Hátat fordít az asztaloknak, és már mondja is, mivel nyit az elsőnél. Majd sorban a másik két asztal: szóban kapja a válaszlépést, amire fejből vágja rá az újabb lépést.

Kelement ilyenkor rendre lehúzza a szorongás örvénye, nincs ez másként most sem, csak elmosódottan látja az alakokat. Úgy van vele, hogy persze, moziba akar menni, jó lenne látni a Catherine mellét, de nem akarja, hogy Tömpének baja legyen, hogy teljesen leégesse magát, ráadásul, ha veszít, tényleg nincs miből fizetniük, csupán a bőrkabátját adhatja el, de akkor mit mond az anyjának, miben jár télen.

Legfeljebb éhezik és fagyoskodik is majd, ezzel nyugtatja magát. A füle cseng, hányinger kerülgeti, az arcok cseppfolyós masszaként olvadnak egybe, ezerszemű tenger hullámzik körülötte, nem kap levegőt, pedig nem is neki kell állnia a sarat, ő csak a fél szendvicsét adta az akcióhoz, hogy a Tömpe ne haljon éhen, amikor gondolkozni kell.

A feszültség egyre nő, teljes a csend, csak a hatos villamos kerekei csikorognak bele az idegtépő némaságba. Tömpe utasításai és a válaszlépések egyre dühösebbek, mintha a három játékos és ő is mind jobban félne attól, hogy elveszítik a játszmát.

Tömpe hirtelen kásás nyelvvel kérdez vissza az Ezredes asztalánál megtett utolsó, saját lépésére. A verejtéktől rátapad a haj Kelemen tarkójára, a bőrkabát nyaka beszívja a sós levet. Eddig tartott, ennyi volt, most szépen blamálták magukat, Tömpe már nem bírja fejben tartani, melyik asztalnál mit lépett. Képzeletbeli sakktáblái, melyeken egyszerre vívja ezt a három meccset, biztosan már szét is olvadtak a fejében. Mégsem sikerül a nagy bravúr!

Az Ezredes arca egyre jobban kivirul, Tömpe homloka felhősödni kezd.

Kelemen azon gondolkozik, hogy ha kilép, ha tényleg elég gyors, még a hatos villamos elé tudja-e vetni magát. A katasztrófa szaga egyre erősebb. Ebbe büdösül belebuknak.

Aztán a villamos fékezése kitépi az embereket a dermedt pillanatból, akkorát csörömpöl a hatos, hogy talán még a Jászai Mari téren sétálók is félreugranak a hangjára a túloldalon, Pesten.

Tömpe akkor hirtelen gyorsít a tempón, olyan ütemben osztogatja a három asztalnak a lépéseket, hogy a rikkancsnak, aki közvetíti a játszmát, szinte összeakad a nyelve.

Mire elhal a megállóban a villamoscsörömpölés fülkaristoló hangja, Tömpe már mattot is adott mindenkinek. Liheg. Ahogy leveszi a szeméről a nyakkendőt, és a Kelemen kezébe nyomja, érzi, súlya lett az izzadságtól.

Neki is tocsog háta a verejtéktől, már csorog le az alsógatyájába.

Az Ezredes dühösen lekapja aranyszalagos, vörös csillagos sapkáját, és a földre hajítja. Kelemen azt várja, hogy ráugrik, és laposra tiporja, katonai rangját is sárba tapossa, ha már sakkozóként így megalázták, de az inkább odébb tolva az embereket helyet csinál a sapka körül, és határozott ujjmozdulattal utasítja az ott állókat. Arcán csak enyhe pír, alig látható jele a méregnek.

– Most szépen mindenki beletesz ebbe a sapkába egy kis pénzt, mert amit ez a fiú csinált, az bőven többet ér, mint amiben megállapodtunk vele.

A csoportosulás tagjai közül engedelmesen fizetnek.

Száz forintot kalapoznak össze.

Az Ezredes lehajtott fejjel, megsemmisülve, mégis valami emberfeletti büszkeséggel tolja feléjük a sapkát. Tömpe tenyerébe szórja a pénzt, és ezt mondja:

– Aztán meg ne lássam magát többet itt, a környéken! Aki így tud sakkozni, az ne mozira tarháljon pénzt, legyenek tervei! Valami víziója a melleken kívül is – biccent, majd a földre dobott, poros sapkát visszahelyezi a fejére, anélkül hogy letisztogatná.

Kelemenék csatakos örömmel érkeznek a moziba, természetesen a drágább jegyet veszik a kétforintosnál. Igazi páholyba ülnek, mint az urak. Nincs is senki mellettük, ezek a páholyok sötétbe vesznek, bár remekül lehet látni onnan, de valahogy túl öblösek, senkinek nem fűlik a foga hozzájuk, és még az áruk is nevetségesen magas.

Aztán elindul a film, és Kelemen és Tömpe boldogan várják a pucérságot, elégedetten ülnek a helyükön, ám amikor a jól megérdemelt meztelenség végre feltűnik, nem tudnak a vászon irányába nézni.

A szomszéd páholyban ugyanis Kockás Gizi pepita szoknyáját fedezik fel, majd ahogy felcsusszan, a harisnya pedig le, aztán már csak a világító fenekét tudják bámulni. És azt a nagy tenyeret, ami fogdossa.

Szóval igaz a hír, hogy a Kockás Gizi. De tényleg a ruhaszövetért teszi? És ez itt valóban egy pucér test tőlük pár centiméterre? Megbabonázva nézik a jelenetet, már amennyit ki tudnak venni belőle a sötétben.

Amikor másnap az iskolában Belphégor kérdezi tőlük a folyosón, milyen volt a film, és tényleg volt-e benne pucérság, csak bután hümmögnek neki.

– Most volt, vagy nem? – erőszakoskodik.

– Hát egy fehér fenék mindenesetre felbukkant – zárja rövidre a témát Kelemen, mire Tömpe elkínzott arccal bólint. Láthatóan nem tért napirendre Gizi esete felett, ám a világért sem vallaná be nekik.

Csak Kelemen tudja, mennyire fáj neki, hogy a legenda igaz, mert a mindig patyolatsimára vasalt ingére ma reggel egy apró, barna foltot égetett.

Tartalom

1. Pucér részek

2. Fennakadás

3. Csak kékkel

4. Nyolc lépés

5. Pásztorok, Pásztorok

6. Jó ez a göncöd

7. Mert egy zsebkendő, az mindig kell

8. A szférák burukkolása

9. Ez a lecsó énekel

10. Hangos vér

11. A grund szíve

12. Hídavatás

13. Egy padocska összetört

14. Lecsorgó emlékek

15. Egypálcás köd

16. A királynő halott

17. Maratonfutás

18. Amit össze lehet varrni

19. A páva tekintete

20. Aminek szakadni kell

21. Mária nem lakik itt

22. Ő jobb volt

23. Szonett a portásfülkében

24. Egy igazi férfi

Epilógus: Nina anyja és a felvevős magnó

A regényben előforduló vendégszövegek, idézetek forrásai

A szerző utószava

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Laik Eszter

Borítóterv Somogyi Péter

Előkészítés Török Judit

Korrektúra Spirk Ildikó

Tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Bona Nova – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License