Susanne Abel

EL A KEZEKKEL GRETÁTÓL!

Egy hihetetlen szerelem története

Fordította: Péntek Eszter

A mű eredeti címe: Stay Away from Gretchen

© 2021 dtv Verlagsgesellschaft mbH & Co. KG,

Munich/Germany

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Péntek Eszter, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-301-5 (papír)

ISBN 978-963-614-302-2 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Nimila Ágnes

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

Borítókép: Getty Images/timnewman

E-book: Scriptor Kft.

A szüleimnek,

Elsének és Wernernek

szeretettel és hálával

„A történelem, legyen az bármily keserű,

olyan valóság, mely nap mint nap hatással van

a jelenünkre, és meghatározza a jövőnket.”

WILLY BRANDT 1973. JÚNIUS 7-I

JERUZSÁLEMI BESZÉDÉBŐL

EGY

2015. július

– Két perc múlva élőben jelentkezünk! – hallatszik a felvételvezető kiáltása a híradó stúdiójában.

Az operatőrök felteszik a fülhallgatójukat.

– Hol van Tom kólája? És Sabine, a nyakkendővel?

A műsorvezető, Tom Monderath elfoglalja helyét a pult mögött.

– A belügyminiszterrel még egyeztetünk – talán össze tudunk hozni egy élő kapcsolást, amit spontán kell levezetned. Majd figyeld a fülest! – szól a rendező hangja a stúdió hangszórójából.

Tom bólint, nagyot húz a szívószállal, a jéghideg kólát szürcsöli, és szövegét mormolja magában:

„Országszerte megdőltek a hőmérsékleti rekordok. Viharok bénították meg ma Németország nagy részét. A hőség különösen az idősek és a betegek számára jelent veszélyt…”

– Az egyest egy kicsit közelebb, a kettest a szokásos körre – szól oda a rendező az operatőröknek, majd ismét a stúdió hangszóróin át: – Még egy kis sminket kérek.

– Még egy perc!

„…miután tegnap az év legmagasabb hőmérsékletét mérték, ma számos kórházban…”

Sabine, Tom asszisztense aznap szokatlanul nyugtalanul igazgatja a nyakkendő csomóját az inge fölött.

– Mi a baj? – kérdezi halkan a férfi, kezével letakarva a mikrofont.

– Én… az apám… meghalt az apám, és… – Sabine azonban képtelen folytatni a mondatot, elfordul. A kólás pohár felborul. Barna foltok tarkítják Tom fehér ingét.

– A francba!

Asszisztense kisegíti a zakóból. A felvételvezető tör utat hozzá az operatőrök közt a tartalék inggel.

– Még harminc!

– Bocsánat – dadogja Sabine.

– Emiatt ne aggódj! Tehetek érted bármit? – kérdezi Tom, majd belebújik a friss ingbe, és a nadrágjába tűri.

– Még tizenöt, mindenki ki a képből!

A zenei visszaszámláló elindul.

Sabine a fejét rázza, és megigazítja Tom nyakkendőjét.

– Utolsó bejátszás… figyelem, tíz másodperc…

– Köszönöm – mondja Tom a lány vállát simogatva, és helyet foglal.

Sabine oldalra ugrik.

– És öt, négy, három, kettő…

– Jó estét, kedves nézőink! 2015. július 5-e legfontosabb hírei következnek.

– Jó estét, kis drágám – feleli a nyolcvannégy éves Greta, kilenc kilométerrel feljebb a Rajna mentén, a tévéfoteljéből, miközben koccintó mozdulatot tesz egy csésze borsmentateával. – Nem rossz, a nyakkendő ma kifejezetten jó. De nem tudom, minek kell ilyen rövidre nyírni a hajad. Komolyan azt hiszed, hogy ez jól áll neked? – Majd elveszi a szendvicses tányért a tálalóról, mely éppoly vén, mint ez az egész lakás, és beleharap a májkrémes kenyerébe.

„NATO-hadgyakorlatok Ukrajnában. A Nyugat számára elfogadhatatlan az ukrajnai háború és a putyini erőfitogtatás folytatása…”

– Putyin, az a szoknyapecér – mondja egy darab uborkát piszkálva a fogai közül, miközben Hillary Clinton, amerikai elnökjelölt figyelmeztetését hallgatja a kínaiak növekvő katonai erejét illetően. Hogy Cíprasz görög miniszterelnök az őket ért károkról tárgyalásokat tervez, már egy cseppet sem érdekli, hisz mint minden este, ő csak egy dologra vár: arra a különös mondásra, amivel az esti híradó vezetője szokott búcsúzni.

„Csak aki ismeri a múltat, az értheti meg a jelent és alakíthatja a jövőt – hangzott el állítólag August Bebel szájából. Nyugodalmas jó éjszakát kívánok önöknek.”

– Neked is, drágám. – Azzal Greta kikapcsolja a tévét, és a koszos edényeket a kocsival a konyha felé tolja. A hatvanas évek elején költözött ebbe a hatlakásos bérházba, melyet férje, Konrad épített Köln-Porzban, közvetlenül a Rajna partjára. Itt nőtt fel a fia, Thomas, és itt él most a férje csaknem tizennyolc évvel ezelőtti hirtelen halála óta, egyes-egyedül százhatvan négyzetméteren.

Greta beteszi az edényeket a mosogatógépbe, és Tomra gondol, ahogy a fiát nevezi mindenki. Nem emlékszik, mikor látta utoljára személyesen. Pedig csak néhány kilométerre lakik tőle, Köln belvárosában. Jó, hát igencsak elfoglalt, rengeteget dolgozik, de ez még nem ok arra, hogy ne hívja fel hébe-hóba.

– Anya vagyok – mondja Greta Monderath, vidámságot erőltetve magára, a zöld telefonkagylóba. – Hát te még élsz? Csak gondoltam, odaszólok, ha már te nem vagy képes felhívni, te megbízhatatlan gyerek, te. Halló? – Aztán elmeséli neki a napját, hogy a hőség miatt ki sem tette a lábát otthonról. A mondat közepén azonban egy női hang szakítja félbe:

– Köszönöm, hogy hívott.

A nappali ablakán kinézve látja, hogy a Rajna felett sötét felhők gyülekeznek. Dörög és villámlik.

– Ez nem vall rá. Hetek óta semmi hír felőle.

A Rajna túlsó partján található kemping felett villámok cikáznak. Greta fejéből egyszeriben előbukkan egy emlékkép a kis Tomról, ahogy az ágy alá bújik a félelmetes vihar elől.

Mennydörgés hallatszik. Greta a rózsaszín otthonkájában és papucsban kibotorkál a lakásból, beül a mélygarázsban álló 1996-os 3-as BMW-jébe, hátramenetbe kapcsol, megfordul, és gázt ad, amint az útra ér. Fekete esőfelhők sötétítik el a nyári eget. Rákanyarodik a Kölner Strasséra, és gyorsít. Ezerszer is megtette már ezt az utat, tudja, hogy húsz perc múlva a belvárosban lesz. De nem jut el odáig, mert másfél kilométer után, az autópálya felüljárója előtt teljes útlezárás fogadja.

Két mentőautó száguld el mellette. Nyomukban egy tűzoltóautó. Kék fények villódznak a sötétben. Özönvízszerű eső zúdul le az égből, záporozik a tetőre, és kopog a szélvédőn.

– Hát most meg mit csináljak? Itt nem tudok megfordulni.

Az ablaktörlő küzd a hatalmas víztömeggel. A többi sofőr lassan megelőzi a szemközti sávban, és balra kanyarodnak. A villódzó fény stroboszkópikus hatása az őrületbe kergeti. Csak egy dolog érdekli: el innen.

Greta elindul, lekanyarodik, és a többi autót követi. Az előtte haladó jármű hátsó lámpái alapján tájékozódik, balra kanyarodik, ahogy az is, majd jobbra, és végül az autópályán köt ki.

– Mit csináljak? Mit csináljak? – Két kézzel szorítja a kormányt, és az autópálya-csomópont útjelző tábláját bámulja.

– Gremberg, Gremberg.

Tudja, hogy egy kijáratot kéne keresnie, hogy visszajusson Kölnbe. Egy terepjáró közeledik mögötte, rávillog, és dudál. Bekapcsolja a távolsági fényszórót, tövig nyomja a gázpedált, a kormányt azonban nem meri elengedni, hogy sebességet váltson, és elszalasztja a grembergi elágazást. Hatvannal megy, kettes fokozatban.

A jármű fényszórója ekkor egy kék feliratú útjelző táblára esik: Kijárat Heumar 1000 m.

– Heumar. Itt kell lemenni! Igen!

Egy holland virágszállító teherautó hajt mellé balra, nem előzi meg, párhuzamosan halad mellette, miközben folyamatosan dudál. Greta tágra nyílt szemmel mered előre. Csak nehogy elhagyja a sávot és összeütközzön a teherautóval, gondolja, és elszalasztja a Kölnbe visszavezető kijáratot is.

A sávokat elválasztó fehér csík egyre csak száguld felé, és a többi jármű dudálása elhalkul. Az ablaktörlő száraz nyikorgását a szélvédőn meg sem hallja, lekanyarodik az A3-asra, és egyenletes hatvan km/órás sebességgel halad az éjszakában délkelet felé. Hogy vissza akart fordulni, már rég kiment a fejéből.

Négy órával később, Aschaffenburg és Würzburg között az autója zöttyen egyet, és üres benzintartállyal megáll az emelkedőn. Greta hallgatja, ahogy az eső a szélvédőt veri.

Amibe egy idő után hangos rendőrségi sziréna hangja vegyül. Kék fények villódznak a visszapillantó tükörben. A sofőroldali ajtó kinyílik.

– Mi történt? – Egy fiatal autópálya-rendőr világít zseblámpával az arcába.

Meredten bámul rá, és megremeg. A rendőr a feje fölött megfogja a kormányt, a kollégáját hívja, majd a segítségével a leállósávba tolja az öreg BMW-t.

– Vigyen haza, kérem!

– Na és hol van az a haza?

Greta gondolkodik.

– Preußisch Eylauban.

– Az meg hol van?

– Kelet-Poroszországban.

A fiatal rendőr hívja, hogy üljön át a rendőrautó hátsó ülésére, és az iratait kéri. Nincs nála semmi.

– Hogy hívják?

– Schönaich. Greta Schönaich. Született 1931. március 7-én.

– Van valaki a családjában, akit elérhetnénk?

– A nagyszüleim várnak rám!

A két autópálya-rendőr egymásra pillant.

– Van még valaki? Talán a lánya vagy a fia?

– Igen, van egy lányom.

– És hol lakik?

Greta átnéz rajta.

– A fiam a tévében.

– Jól van – mondja a rendőr, majd a kollégájával egyenesen az Aschaffenburgi Kórházba szállítják őt az éjszaka közepén.

– Demencia alapos gyanúja merült fel. Ki kéne vizsgáltatnia az édesanyját – közli dr. Wirth, a kórház főorvosa Tom Monderath-tal, akit a rendőrség értesített kora reggel, hogy Gretát Kölntől kétszázötven kilométerre találták teljesen összezavarodva.

– Az nem lehet – dörzsöli meg Tom fáradt szemeit. Minden porcikája tiltakozik, hogy az imént hallottakat értelmezni tudja. – Egy hete még együtt ebédeltünk. Teljesen normális volt, mint mindig. Csak feltűnt volna.

– Természetesen más okok is lehetnek a háttérben – folytatja dr. Wirth, ismertetve a depresszió, az agy-gerincvelő folyadék terén fellépő zavarok, a pajzsmirigy-alulműködés vagy gyógyszerek mellékhatásai okozta állapotokat, melyek hasonló tünetekkel járhatnak. – És persze a hőséget sem zárhatjuk ki a lehetséges összefüggések köréből. Nagyon sok idős embert kikészít. De erről mindenképp beszélnie kell az édesanyja háziorvosával.

A felső emeleten fertőtlenítőszer- és vizeletszag terjeng. Greta hirtelen kinyitja a szemét, és lopva körülnéz. Mellette egy ágy, melyen egy idős hölgy fekszik.

– Elnézést, meg tudná mondani, hol vagyok? – kérdezi.

A vézna öregasszony érthetetlenül motyog valamit, és a semmibe bámul. Greta pillantása ekkor az ágytálra esik, valamint az ágya fölötti kapaszkodóra, a túlságosan rövid ujjú hálóingére, és ebből kikövetkezteti, hogy biztosan kórházban van. Megpróbál felkelni az ágyból, de jobbra és balra is rácsokat szereltek, melyek megakadályozzák ebben.

– Helló! – kiáltja. Amikor senki sem válaszol, átmászik az akadályon, összefogja hátul a hálóingjét, és elindul a kórház hosszú folyosóján. A nővérpultnál az öklével ütögeti az ablaküveget.

– Mi folyik itt? Miért vagyok én itt? És hol vannak a ruháim?

– Menjen vissza a szobába! – kiáltja egy fiatal nővér frank dialektusban, odasiet Gretához a folyosóra, és karon ragadja.

– Dehogy megyek! – feleli. Nem bírja elviselni, ha ráncigálják. – Ragaszkodom hozzá, hogy adják vissza a holmimat, és azonnal hívjanak egy taxit!

Egy másik nővér, a névtáblája szerint az osztályos nővér, mellé lép, és belekarol Gretába, hogy visszakísérje a szobájába.

Greta lehet, hogy öreg, de fizikailag fitt, és foggal-körömmel tiltakozik.

– Ez a személyes szabadság megsértése! Ennek következményei lesznek.

– Na persze – feleli rutinosan az osztályos nővér, majd Greta feneke alá csúsztat egy tolószéket, egy ügyes mozdulattal mindkét oldalról körbefogják, és a fiatal ápolónővel együtt beleültetik valahogy az idős hölgyet.

– Várjanak csak, míg a fiam ideér! A tévénél dolgozik!

– Na persze. Az én apám meg a Vatikán feje.

Ebben a pillanatban az orvos mellett az ő langaléta, két méter magas fia, a mindenki által ismert tévés műsorvezető Tom Monderath lép be a kórterembe. Amint a nővérek meglátják, máris elengedik Gretát.

– Tom! – kiáltja izgatottan, felpattan a tolószékből, hálóingben rohan felé, és a karjaiba veti magát. – Hála istennek, hogy végre itt vagy!

A nővérek egy izgatott pillantást vetnek egymásra, a jelek szerint felismerik a híradóst.

– Anya, te meg mit művelsz? Mi van veled? – suttogja Tom, miközben összefogja az asszony hálóingét. – Van esetleg egy fürdőköpenyük, dr. Wirth?

– Hogyne – válaszolja az orvos, majd egy pillantással az osztályos nővér felé továbbítja a kérést, azután rövid bemutatkozást követően anyát és fiát az orvosi szobába kíséri. – Na és hogy érzi magát ma reggel?

– Mégis hogy érezném magam, fiatalember? – kérdi tőle Greta csípősen.

– Tudja, hogy került ide?

– Ön tudja?

– Meg tudja mondani, milyen nap van ma?

– Miért, maga ezt se tudja? – ellenkezik.

Hihetetlen, gondolja Tom, ahogy az idős anyját hallgatja, hogy ugratja ezt a rangidős orvost. Méghogy ő demens? Á, kizárt!

Az okostelefonja megrezeg. A kölni tévécsatornától hívják.

– Hol tudnék itt gyorsan és nyugodtan telefonálni?

– Jöjjön! – mondja az osztályos nővér, és kivezeti az erkélyre. Tom tekintete a teli hamutartóra téved. – Itt dohányozni is tud. Igazából nem szabad, de hát, láthatja.

Kicsit habozik.

– Köszönöm, de leszoktam.

Amikor már egyedül van, Tom letelepszik egy kiszuperált kempingszékre, és az asszisztense számát tárcsázza.

– Sabine, nem érek oda a szerkesztőire.

– Jenny vagyok – szól bele helyette egy füstös hang. – Már akartam…

– Add Sabinét!

– Sabine nincs itt. Én helyettesítem, amíg szabadságon lesz.

Tom lerakja, és a szerkesztőség vezetőjét tárcsázza.

– Sabine szabadságon van, Clemens? – kérdezi, miközben tanulmányozza, nincs-e véletlenül a hamutartóban egy olyan csikk, amire még rágyújthatna.

– Hirtelen el kellett mennie, haláleset történt a családjában. Tudom, hogy Jennyvel nem tudsz együtt dolgozni, de ő is jó, és az egyetlen, aki ilyen hamarjában be tudott ugrani – feleli Clemens.

– Bassza meg! – Tom letörli az izzadságot a homlokáról. – Nem érek oda a megbeszélésre – mondja az órájára pillantva. Tizenkettő múlt. Ha most azonnal elindul, és ha nincs dugó az autópályán, akkor talán ötre ott lesz. Még marad ideje felkészülni az esti műsorra.

– Történt valami? – kérdi a szerkesztőség vezetője.

– Nem. Csak el kell intéznem valamit.

A hír, hogy a televízióból és a pletykalapokból is jól ismert híradós van itt, úgy tűnik, futótűzként terjed a klinikán. A folyosón most feltűnően sok nővér tüsténkedik, hogy csak egy pillantást vethessen rá. Tom elmosolyodik, fekete baseballsapkáját mélyen az arcába húzza, és elindul, hogy megkeresse az orvosi szobát.

Greta a kezelőasztalon ül, a kelleténél három számmal nagyobb melegítőben.

– Azt hiszik, bolond vagyok.

– Hol van az orvos? – kérdezi Tom.

– Jaj, már amúgy is lyukat beszéltek a hasamba. Ezt meg mégis honnan az ördögből kéne tudnom?

– A francba! Vissza kell mennem Kölnbe.

– Leülnél végre? Megőrjítesz. És vedd már le azt a sapkát, olyan szép szőke hajad van.

Tom felrántja az ajtót, hogy dr. Wirth vagy egy másik orvos után nézzen, és majdnem feldönt egy fehér köpenyes, magas szőke nőt, aki épp a másik oldalról fogja a kilincset.

– Bocsánat – mondja Tom.

A segédorvos bemutatkozik, és leül az íróasztal mögé.

– Figyeljen, doktornő, nincs időm.

– Mielőtt elbocsátanánk az édesanyját, még fel kell vennünk a személyes adatait. Melyik egészségbiztosítónál van?

Tom kérdőn néz Gretára.

– A Technikernél. Mondjam a tajszámot is?

– Te tudod?

– Persze! – Greta eldarálja a tizenhét számjegyből álló azonosítót.

A doktornő Tomra vigyorog.

Gyönyörű szempár, gondolja, majd tekintete a hosszú nyakra és a névtáblán lévő dr. Nadine Ney feliratra vándorol. Egy pillanatra megfeledkezik az időhiányról és ittléte kellemetlen körülményeiről.

– Szükségem lenne még a kezelőorvosa nevére és címére – szól Greta feje fölött.

Tomnak feltűnik, hogy a nő kecses ujjain nincs jegygyűrű.

– Ezt ő úgyse tudja! Írja: dr. Heinrich Fischer, Hauptstrasse 397, 51143 Köln-Porz. A telefonszáma is kell?

– Nem, köszönöm – somolyog az orvos.

– Az én telefonszámomra nincs szüksége, Nadine? – kérdezi Tom dr. Ney barna szemébe nézve. – Úgy értem, a biztonság kedvéért.

– Ó, igen, az nem ártana. – A doktornő a füle mögé fésül egy rakoncátlan tincset, a névjegykártyáját pedig elrejti a sztetoszkópja mellé a köpenye zsebébe.

A schaffenburgi autópálya-bejáratnál Tom beletapos a gázba, felhajt az autópályára, és kétszázhússzal száguld Köln felé.

– Miért hajtasz folyton a belső sávban? – kérdezi az anyja az anyósülésen, jobb kezével görcsösen az utasajtó feletti fogódzkodóba kapaszkodva, melyet nem véletlenül neveztek el pánikfogantyúnak. Baljával a ruháit tartalmazó műanyag zacskót markolássza, melyet egy nővér adott oda nekik sietős távozásuk előtt. Greta minden alkalommal automatikusan a fékre lép, pedig a lába alatt nincs is semmi, csak a fekete gumiszőnyeg.

– Mert jó volna még ma odaérni. Történetesen van egy kis dolgom – feleli Tom megkövült arccal, és felhangosítja a rádiót.

– Frankföldön tegnap olyan meleg volt, 40,3 fok, mint Rióban. Ezzel megdőlt a német melegrekord. Ha hinni lehet a régi parasztreguláknak, az időjárásban mostanában nem várható változás.

Az aszfalt felülete meg-megcsillan.

A hangszórókból Namika Hallo Lieblingsmensch című dala hallatszik, ezen a nyáron kábé ezredszer.

– Te jóságos ég! – szitkozódik Tom tarka kölni dialektusban, és kikapcsolja a rádiót. Ki nem állhatja ezt a nyávogást, de még jobban utálja, hogy nem tudja kézben tartani a dolgokat. DEMENCIA. Nem engedheti, hogy ez a szó befészkelje magát az agyába. A légzésre koncentrál, próbál megnyugodni, és egy bizonytalan pillantást vet az anyjára.

– Anya, most mondj el mindent, hogy én is értsem!

Greta ránéz.

– Hogy?

– Mi történt, hogy az éjszaka közepén áthajtottál fél Németországon?

– Jaj, ne csinálj te is ekkora felhajtást belőle! Régebben én is mindenhonnan kihoztalak. És kérdeztem én valaha is bármit? Most mérges vagy, vagy mi?

– Nem. Nem vagyok mérges. – Tom tisztában van vele, hogy hazudik. Hisz teljesen ki van borulva. Majd szétveti a méreg.

– Te jóságos ég, gyerek, lehet, hogy egyszerűen csak nem kéne annyit dolgoznod. Ennyi stressz nem tesz jót senkinek.

Tom nem tudja, hogy most nevessen vagy sírjon. Alig három órát aludt, a rendőrség ébresztette fel, az éjszaka közepén Aschaffenburgba rohant, ahol szembesítették a demencia gyanújával, most meg itt ül az anyja, és mintha mi sem történt volna, a stresszről papol neki.

– A saját kocsimmal is visszamehettem volna – mondja Greta. – Amúgy hol van?

– Az ADAC majd visszaviszi. De nem gondolod, hogy jobb lenne, ha ezentúl egyáltalán nem vezetnél?

– Lárifári!

– Anya, nemsokára nyolcvanöt leszel.

– Hol van az még!

– Nem tudsz eligazodni az autópályán.

– Mi van, most már semmire se vagyok jó, csak mert egyszer hibáztam? Akkor mondd, ha annyi idős leszel, mint én!

DEMENCIA. Ez a rettenetes szó még mindig ott motoszkál a fejében. Muszáj megszabadulni tőle, a szótól, de főleg a gondolattól, hogy az anyja bármilyen módon kapcsolatba hozható vele. Ilyen nincs. Az nem lehet. A főorvos a depressziót is kérdezte, de Tom nem válaszolt, mert ez a kifejezés tabu. Az egész gyerekkora és fiatalkora azzal telt, hogy az anyja napokra bezárkózott az elsötétített hálószobába, és rendszeresen befeküdt valami szanatóriumba. Ilyesmiről azonban sosem lehetett beszélni vele.

– Szeded még egyáltalán a gyógyszert? – próbál érdeklődni csak úgy mellékesen.

– Azokra a nyasgem tablettákra gondolsz?

Vigyorog.

– Igen, azokra.

– Már régóta nem. Miért, csak nem kéne neked is?

– Ha így folytatod, de! – mondja, lopva rápillant, és megkönnyebbül, amikor megcsörren a telefonja.

– Igen?

– Elküldjem a témákat? – kérdezi Jenny a kihangosítón át.

– Kocsiban ülök, mondd csak!

– A lista élén a hőség áll. Ezt követi Görögország és a gazdasági válság.

– Mint tegnap – jegyzi meg Tom.

– Igen, de Varufákisz lemondott a pénzügyminiszteri posztjáról. A terv szerint Schäuble fog vele interjúzni. Nincs túl sok ideje, mi…

– Varufákisz lemondott? Miért nem ezzel kezdted?

– Honnan tudhattam volna, hogy te még nem hallottad. Már több mint egy órája fent van mindenhol. Nincs interneted?

– Nem, Jenny! Vezetek. Nincs internetem!

Mégis mi a fenének van akkor asszisztense? Ez Sabinével soha nem fordulhatott volna elő. Évek óta együtt dolgoznak, ő pontosan tudja, mire van szüksége.

– Schäuble irodája azt kérte, hogy még hét óra előtt vegyük fel, mert dolga van este.

– Az túl szűk, a francba! Hívjam fel őket én egy későbbi időpont miatt? Clemensnek mondtam, hogy…

– Oké! Majd én elintézem. – S leteszi.

– Jenny? – Tom nem bírja elviselni, ha félbeszakítják. Azt meg pláne nem, ha csak úgy lerakják.

– O-ó! – mondja Greta, aki egy ideje a fiát lesi.

– Mi van?

– De azért megborotválkozol, mielőtt a tévébe mész, ugye?

– Ha ez téged ennyire aggaszt.

– Nem.

– Akkor mi?

– Jenny. Ő a barátnőd?

– Anyaaaaa!

– Én csak azt hittem…

Ehhez a beszélgetéshez Tomnak aztán végképp semmi kedve. Az anyját évek óta csak egy dolog foglalkoztatja, hogy miért nem házasodik még meg. Évek óta az a mániája, hogy minden nő a közelében potenciális meny lehetne, és azt szajkózza, hogy mennyire szeretne nagymama lenni.

Sabinét hívja a mobilján.

– Őszinte részvétem – mondja. – Sok erőt és kitartást mindenhez, ami ezzel együtt jár – teszi hozzá, de valójában csak azt szeretné tudni, mikor jön vissza.

– Köszönöm – zokogja a kihangosítóba.

– Apád váratlanul halt meg? Vagy tudtad, és még el tudtál…

– Ő… ő… – dadogja az asszisztense. – Öngyilkos lett, Tom.

– Mi? – Hirtelen úgy érzi, mintha gyomorszájon vágták volna. Észre sem veszi, hogy mögötte egy ideje egy Porsche villogtat, hogy térjen már le a külső sávba. – És tudod… hogy miért?

– Egy öregek otthonába kellett volna mennie, Parkinson-kóros volt. És mióta anyám meghalt… – Sabine hangja elakad.

– Sabine, jaj, én annyira sajnálom – mondja Tom, bár gyanítja, hogy ezt a lány valószínű nem hallotta, mert épp nem volt térerő.

Sávot vált, szó nélkül, lassabban hajt tovább. A feje kiürül. A Montabaur felé tartó kijáratnál összerezzen, nem emlékszik, mikor hajtott el az Elzer Berg mellett. Tom arra sem emlékszik, mikor szólalt meg utoljára a mellette ülő anyja. Most lopva oldalra pillant.

Greta elveszettnek tűnik. Olyan kicsi és sebezhető abban az ízléstelen, három számmal nagyobb Aschaffenburg-melegítőben.

– Minden rendben, anya?

– Fázom.

– Bocsánat. A légkondi. Sajnálom. Kikapcsolom, és mindjárt nem fogsz fázni.

Csörög a telefon.

– Áttettük Schäublét fél hétre. Rendben van így?

– Igen – feleli Tom, és az A4-esről letérve Köln-Polz felé veszi az irányt.

– A stúdióba kell rohannom, anya. Nem tudok felmenni veled. Jó így? – Tom a ház előtt parkol, és idegesen néz rá.

– Hogyne. Nélküled is megoldom – feleli Greta, minden erejét latba vetve, hogy a régi játékot játszva véletlenül se látszódjon rajta, mennyire rossz állapotban van. Tudja, hogy most nem hibázhat. – Hol van a kulcscsomóm? – kérdi.

– Odaadom az enyémet. De ígérd meg, hogy elmész a háziorvoshoz!

– Igen, igen! – integet utána, és azt mormolja: – Csalánba nem üt a ménkű.

Greta besurran a házba, azzal a megkönnyebbüléssel, hogy egyetlen bérlő sem keresztezi az útját, és bezárja maga mögött földszinti lakásának ajtaját. Az eddigi feszültségtől hirtelen megszabadulva lerogy, és végre elengedi a ruháit tartalmazó kórházi szatyrot.

Tudja, hogy valami nincs rendben vele, s ez félelemmel tölti el.

– Ne hagyd el magad! – adja ki az utasítást, majd megrázza magát, és anélkül, hogy a tükörbe pillantana, határozottan a fürdőszoba felé veszi az irányt. Rendbe kell szednie a gondolatait, különben még a végén eltűnnek.

AUTÓ, írja tollal, csupa nagybetűkkel az ablakpárkányon heverő post-itre, majd a kis cetlit a színes jegyzetekkel teli csempézett falra ragasztja.

MEMÓRIAGYAKORLATOKRÓL SZÓLÓ KÖNYVET ELOLVASNI!

ALMÁT ENNI! MINDENNAP EGYET!!!!!

EGY SZEM AZ AGYI VÉRKERINGÉST SERKENTŐ TABLETTÁBÓL!

– Tényleg, a dilibogyó – mondja magában, kivesz egy szemet a dobozból, és víz nélkül lenyeli. Aztán az egész levelet kihúzza, kinyom még öt szemet, és nagy nehezen legyűri azokat is.

Ahogy Tom a televízió-adó mélygarázsába hajt, már sikerült is elnyomnia magában azt a bizonyos szörnyű szót. Gondolatait most a görögök eurózónából való kilépésének latolgatása köti le, valamint az, hogy vajon mekkora katasztrófa lenne ez Európa számára. Hogy minél gyorsabban a stúdióba érjen, a liftet megkerülve a lépcsőt választja.

Minden a helyén. Reflektorok világítják meg a bemondópultot. A monitoron már látja, ahogy a türelmetlen pénzügyminiszter Berlinben várakozik. Tom a sarokba dobja izzadt pólóját, Clemens átnyújt neki egy dossziét és egy listát a kérdésekkel, Jenny segít neki fehér ingbe és zakóba bújni, a sminkes az arcát borotválja.

– Tartsd még két percig Schäublét, Clem! – mondja Tom a szerkesztőség vezetőjének, és átfutja a kérdéseket.

– Melyik nyakkendő? – kérdezi Jenny Walter, három nyakkendőt tartva a kezében, hogy választhasson.

– A piros pöttyöset – kéri Tom anélkül, hogy egy pillantásra méltatná a negyvenes éveit taposó helyettes asszisztenst.

Amikor Jenny szkeptikusan megkérdi: „Ezt?”, felnéz, és látja, hogy a mindig feketét viselő kölni nő homlokráncolva szemléli a narancsszínű pöttyös nyakkendőt.

Tom nem válaszol, jegyzeteket ír a műsorvezetői kártyákra. Nem sokkal később a szeme sarkából észreveszi, hogy Lars, a felvételvezető egy ülőkét tesz elé.

– Kösz, Jens – mondja Jenny, aki százhatvan centijével fel sem éri Tomot.

– Lars – javítja ki a kolléga.

Jenny mit sem törődve vele, felmászik a zsámolyra, és már húzza is Tom fejére a készre kötött nyakkendőt, és elrendezi a gallérját.

– Kész – közli. – És a szemüveg?

– Miért, mi van a szemüveggel?

– Hát, sose szoktál…

– Otthon felejtettem a kontaktlencsémet – szakítja félbe élesen, majd profi mosolyát magára öltve a bemondópulthoz megy. – Üdvözlöm, Herr Schäuble.

Tom a tőle megszokott nyugodt hangvételben az interjúban először is arra kíváncsi, hogy a görög kormánnyal folytatott tárgyalások ezzel egyszerűbbé válnak-e, vagy a miniszternek esetleg fenntartásai vannak Görögország eurózónából való kilépését illetően.

Schäuble diplomatikusan kitér a válaszadás elől.

– Én ezt nem tekinteném katasztrófának Európa szempontjából.

A beszélgetést követően Tom az esti műsor előkészületeire koncentrál.

– Kérsz valamit inni vagy enni? – kérdezi tőle a helyettesítő asszisztens.

– Igen – válaszolja anélkül, hogy felnézne.

– És mit?

– Még egy kérdés, és felrobbanok!

Rendkívül hálás, amikor a felvételvezető mindenfajta kérés nélkül egy üveg vizet tesz az asztalára.

– Még öt perc.

Az operatőrök elfoglalják a helyüket. A sminkes finoman letörli Tom felső ajkát, és gyorsan a kamerák mellé lép. Megszólal a híradó szignálja.

– Egész Németország trópusi hőségtől szenved – konferálja fel Tom a 2015. július 6-i híradó első mondatát.

– Mit nem mondasz? – morogja Greta porzi nappalijában, miközben egy szelet szalámit dug a szájába egy kis remoulade-dal.

– Te meg mióta hordasz szemüveget? – kérdezi a felső ajkát nyalogatva. – Te se leszel fiatalabb, drágám.

„Az elmúlt napok hősége sokak számára szinte elviselhetetlen volt. A forró napok csaknem kétszer annyi idős ember halálát okozták, mint általában”, szól a tévéből. „Ennek oka: a túlságosan felhevült szervezet általában nem vagy csak túl későn jelez, hogy baj van.”

Greta egy fél főtt tojást töm a szájába.

– Azért még mindig jól nézel ki, nem olyan snasszul, mint az a másik a kettes csatornán.

– Kérsz egy Kölscht? – kérdezi Jenny a műsor után, miközben a stúdióból kifelé menet megpróbál lépést tartani Tommal.

– Naná, hogy kérek egy Kölscht! Mindig kérek Kölscht! Minden adás után!

Az sem érdekli, hogy Jenny a fejét csóválva hátramarad. Felmegy a lifttel. Tágas, Rajnára néző irodájában Tomot további jelentések árasztják el aznapról. Dreieichben megsérült tizenhat ember, amikor egy autós rossz irányba hajtott be egy körforgalomba, és egy busszal ütközött. A sofőr egy nyolcvanhat éves férfi. És már megint ott az a szörnyű szó: DEMENCIA.

Nyílik az ajtó, s Jenny szótlanul odacsapja az asztalra a Kölscht.

– Szükséged van még valamire?

– Nem! – A monitor fényében Tom arca keménynek tűnik. Elfojt magában egy megjegyzést, hogy legközelebb jó lenne, ha kopogna.

– Szabadna valamit megjegyeznem?

Törli a keresésből: demencia, jelei.

– Mit?

– Ez a gondolatolvasás dolog nálam nem fog működni. Mondd meg világosan, ha szükséged van valamire!

Tom rá se néz, átfutja a New York Times címlapját, és igencsak türtőztetnie kell magát, hogy ne nyisson vitát az asszisztensi feladatkörről. De csak mert biztosra veszi, hogy Sabine néhány napon belül visszatér. A szeme sarkából látja, hogy Jenny nem mozdul. Lassan felemeli a fejét, és ránéz.

– Még valami?

– Igen – feleli nyomatékosan. – Szarul néz ki a nyakkendőd! – Azzal sarkon fordul, és hagyja, hogy becsapódjon mögötte az ajtó.

– Bassza meg! – rángatja le a nyakkendőjét, a papírkosárba hajítja, majd ellöki magát az asztaltól, és megfordul a székkel, hogy kinézhessen az ablakon. De nem látja sem a katedrálist a Rajna túlpartján, sem a lemenő nap fényét a horizonton, fogja az üveg Kölscht, és egy húzásra felhajtja.

– Micsoda szar nap!

Fél órával később Tom összeszedi a holmiját, és a Gerling negyedben lévő tetőtéri lakásához hajt. Holtfáradt, és örül, hogy végre egyedül lehet. Tom imádja lakása puritán voltát, ahova csak alig két hete költözött. Lerúgja a cipőjét a lábáról. Számítógépén Avicii lejátszási listájára klikkel, teljes hangerőre állítja a szerkezetet, és lehunyja a szemét. Hangok dübörögnek a fülében. Végigtáncol a nappaliján, letépi magáról a ruháit, és a forró zuhany alá áll. DEMENCIA. Bassza meg! Ez a szó, már megint.

Csak úgy meztelenül fogja a palackot, kihúzza a dugót, és reméli, hogy a Chianti majd kimossa a fejéből. Felhajt egy pohárral. A második után a basszus már vibrál benne. A teraszon látja a katedrális mögött felkelő, vörösen izzó holdat. Befekszik a függőágyba a borosüveggel, és lehunyja a szemét.

Két zeneszám között az egyik szomszédja odakiabál:

– Csend legyen!

Tom beállítja a hangerőt, és álomba ringatja magát.

Egy rikácsoló hang riasztja fel.

– Mi ez, bolondokháza? Először a zene, most meg ez a baszás. Csukd már be az ablakot!

S valóban. Egy nő nyög. Mély, elnyújtott „áááá”-i egyre hangosabbak lesznek. Félálomban Tom még elképzeli, ahogy az aschaffenburgi doktornő – hogy is hívták? – köpenyét gombolja. Az „á” erre ritmikus „igen, igen, igen!”-re változik. Aztán Tom arra gondol, ahogy a belsőépítésszel, Melanie-val múlt héten felavatták a zuhanyzót. Oldalra fordul, kigurul a függőágyból, megkeresi az okostelefonját a lakásban, és bepötyög Melanie-nak egy WhatsApp-üzenetet:

Volna még egy kis időd számomra?

Sajnálom, holnap 5-kor kelek, Berlinbe kell mennem. Már alszom.

Tom azon töri a fejét, hogyan vehetné rá Melanie-t, hogy telefonszexeljen vele, hisz alig ismeri. Ekkor a telefonja megrezeg. Ismeretlen hívás. Talán a nőnek is ugyanaz jár a fejében, gondolja.

– Igeeen?

– Jenny vagyok.

Tom erekciójának annyi.

– Alszom – mondja, és a sarokba hajítja a mobilját.

Másnap hajnalban a Kaiser-Wilhelm-Ringen kocog a Stadtgarten irányába. A percenkénti száznegyven szívdobogás adja meg a futás ritmusát. A Mediapark mesterséges tavának vizén a felkelő nap sugarai tükröződnek. Avicii Levels című száma felpörgeti.

Tom a magasba emeli a karját. Ez az ő napja! A Kölner Express és a Bild piros újságosstandjai mellett sprintel, gyorsít, hogy még átérjen a zöldön az Innere Kanalstrassén. Ám hirtelen megáll. Megfordul, lassan visszasétál az újságoshoz, ahol a Bild címlapján a saját képmása néz szembe vele. Fölötte:

A HÍRADÓS SZTÁR ANYJA

ELTÉVEDVE AZ AUTÓPÁLYÁN

Egy kutyasétáltató dob némi aprót a dobozba, kinyitja a fedelet, kivesz egy újságot, és Tomra sandít. Aki baseballsapkáját mélyen az arcába húzza, gyorsan elindul a belváros felé, és hirtelen az az érzése, hogy nincs olyan autós, aki ne ismerné fel. Döbbenete fokozatosan haragba csap át. Ki lehetett az, aki kiszivárogtatta a sajtónak? A rendőrség? A kórház?

Tom a híváslistáján szereplő legfelső számot tárcsázza.

– Walter – veszi fel Jenny az első csörgés után.

– Hogy a fenébe történhetett, hogy senki sem szólt róla nekem előre?

– Hogy történhetett? Bocsánat, de amikor este megpróbáltam elmondani, simán leráztál.

– Meg kell…

De Jenny félbeszakítja.

– Már beszéltem Blücherrel, a médiajogásszal. Kézbe veszi az ügyet.

– Oké – mondja Tom, és befejezi a beszélgetést, mert egy másik hívás várja. Az anyja az.

– Anya, most nem alkalmas.

Gretát azonban nem lehet lerázni.

– Kéne az autóm! Be kéne vásárolnom.

Uram, adj erőt! – gondolja, és átvág a piroson.

– Tom?

– Jó, elintézem. Maradj otthon, majd később benézek.

A sok totál egyforma nadrággal, öltönnyel, inggel és pólóval teli gardróbszoba a lakás leginkább hangszigetelt helyisége. Itt biztos lehet benne, hogy egyetlen szomszéd sem hallja meg, amint azt kiabálja:

– Bassza meg a kurva életbe!

Újra Jenny számát tárcsázza, és megkéri, hogy hívja fel az aschaffenburgi műhelyt, hogy az anyja autóját nyugodtan eladhatják.

– Meglesz – mondja –, de szerintem ma elsősorban arra figyelj, hogy az édesanyád tényleg otthon maradjon, nehogy megint lekapja egy fotós. Láttam, a telefonkönyvben is benne van, méghozzá a címével együtt.

– Bassza meg!

Öt perccel később Tom már autóban ül, és a Rajna fölött száguld át a Deutz hídon.

– Csak véletlenül jártál erre, vagy minek köszönhetem a megtiszteltetést? – fogadja gyanakodva az anyja, miután végre kinyitja neki az ajtót.

– Arra gondoltam, együtt reggelizhetnénk. – Majd Tom elé tesz négy dugig pakolt bevásárlószatyrot és egy karton vizet. Tudja, hogy nyugalmat kell sugároznia.

– Bevásároltam, hogy ne kelljen kimenned ebbe a rekkenő hőségbe.

Greta a szatyrokban turkál.

– Rejtvény is van benne – mondja a férfi, miközben az előszobába oson, hogy kihúzza a telefont. – Sőt, egy új telefont is hoztam neked, anya. Egy mobiltelefont.

Greta keresztbe teszi a karját, és megrázza a fejét.

– Azt nyugodtan elviheted. Ilyesmire nekem nincs szükségem.

– De igen, anya. Porzban az összes telefonvonal leállt, és amíg helyre nem állítják, addig ezen keresztül érhetsz el.

Elmagyarázza, hogy a készüléket milyen pofonegyszerű kezelni a hatalmas gombjaival, és hogyan tudja tárcsázni az ő számát. Greta a ráncos ujjaival próbálkozik, és teljesen ámulatba ejti, hogy minden egyes alkalommal kicsöng Tomnál.

– És amikor én hívlak, csak annyit kell tenned, hogy megnyomod a zöld gombot, anya.

– Ezt muszáj felírnom – veti közbe, és a fürdőszobába megy.

Tom a távollétét kihasználva gyorsan eltünteti a vezetékes telefont az egykori gyerekszoba fenti polcáról.

– Gyere csak! – szól Greta. – Nem tudom, hogy írják.

Halkan becsukja a szoba ajtaját, és odamegy az anyjához, aki egy színes cetlikkel teli fal előtt áll.

20 ÓRA TOM A TÉVÉBEN.

2015!

ALMÁT ENNI! MINDENNAP EGY!!!!!

MINDENT FELÍRNI!!!

Elakad a lélegzete.

– Most meg mit bámulsz? – kérdezi, a post-it-tömböt a kezébe nyomva. – A memória, ahogy öregszik az ember, egyre csak romlik. Ezért mindent felírok.

Tom képtelen bármit is kinyögni. Nyugalom, gondolja, felírja a billentyűkombinációt, és visszaadja a cetliket az anyjának.

Greta a MOBIL. LEGALSÓ GOMB KÉTSZER = TOM feliratú cetlit egy üres csempére ragasztja.

– Éhes vagyok – mondja, és eltűnik a konyha irányába.

Tom engedi, hadd menjen, és letépi az AUTÓ feliratú cetlit, összegyűri, és a nadrágzsebébe süllyeszti. Nem sokkal később leveszi a lakáskulcsot a falitartóról, és valami ürüggyel a legközelebbi lakatoshoz hajt, hogy egy másolatot csináltasson belőle. Mert az mégsem állapot, hogy ebben az új helyzetben ne tudjon bejutni a lakásba.

A következő napokban Tom mindennap beugrik az anyjához, és ellátja mindennel, amire szüksége van, hogy eszébe ne jusson kimenni a lakásból.

Képtelen elfogadni a gondolatot, hogy valami nem stimmel vele. S mégis szinte éjjel-nappal kísérti. Soha nem hagy ki egyetlen alkalmat sem, hogy látszólag csak úgy mellékesen beszélgetésbe elegyedjen Gretával. De bármit kérdez, az anyja sosem tűnik tanácstalannak, és mindenre van kész válasza, mint egész életében. A legnehezebb keresztrejtvényeket is megfejti, ellátja magát és a háztartást, és minden gond nélkül kezeli az új mobiltelefont. DEMENCIA, szinte kizárt dolog.

Szerencsére egy sajtóközlemény megteszi a hatását, ezután a dolgok hamar elcsendesednek körülötte, így a hét vége felé közeledve Tom úgy gondolja, lazíthat egy kicsit. Előbb azonban még rendeznie kell az autó ügyét. Csaknem a teljes szombat délutánt azzal tölti, hogy azon morfondírozik, mi a csudát kezdhetne vele.

Mielőtt indulna, még hozzáteszi:

– Anya, ez itt a központi taxiállomás telefonszáma, ez pedig itt a legközelebbi megálló. – Majd átnyújt neki egy névjegykártyát. – De ha gondolod, fel is írhatjuk a számot.

Greta maga mögé hajítja a kártyát.

– Erre semmi szükség. A kocsimat akarom! – válaszolja, láthatóan dühösen.

– Nem gondolod, hogy neked már nem kellene autót vezetned?

– Na az lenne csak szép! Hogy menjek akkor bevásárolni, meg ilyenek?

– Hát, taxival.

– És ki fizeti ki mindezt? Talán te?

– Szívesen.

– Ez baromság, Tom! Minek úgy szórni a pénzt? Az én életem, azt csinálok, amit akarok – vágja rá, miközben a konyhaasztalon lévő újsághalomban turkál, és heves mozdulatokkal a Gyógyszertári Szemlét lapozgatja.

Szedd össze magad! – gondolja, és megtölti a vízforralót. Érvekkel itt semmire sem mész. Kell egy kis idő, amíg megszokja.

– Menj taxival, legalább addig, amíg a kocsidat megjavítják, jó?

Greta a tollat szorongatja, és nem válaszol.

Na persze, csak azért se, gondolja, és csak egyet akar, elmenni. Utálja ezt az egészet. De még mennyire utálja! Teát főz, és a napfényben észreveszi a mindent beborító port.

– Mondd csak, milyen gyakran jár Helga takarítani?

Gyógykezelés, olvassa Greta, és beírja a kért négybetűs szót.

– Az a kúra lesz. – S közben kerüli Tom tekintetét.

Elé teszi a mentateás csészét.

– Voltál orvosnál, anya?

– Persze – válaszolja, egyik betűt a másik után kanyarítva az apró négyzetekbe. Reméli, hogy a fia végre abbahagyja a kérdezősködést, és elmegy. De nem teszi.

– És? Mit mondott? – kérdezi.

Greta tekintete a rejtvény feletti írás címére téved: Az elégtelen folyadékbevitel komoly egészségi kockázattal járhat.

– Hogy többet kéne innom, azt mondja. Egyébként minden rendben.

– Akkor jó – feleli Tom, és végre elköszön. Ahogy csukódik az ajtó, Greta eldobja a magazint, feláll, az ablakhoz megy, onnan nézi, ahogy a fia beszáll, és elhajt.

– Nem te fogod megmondani, hogy mit tegyek, és mit nem – kiáltja utána sírva.

A Rajna két partján közel egymillió ember várja az év csúcspontjának számító Kölni Fényeket. Európa legnagyobb, zenei aláfestéssel megrendezett tűzijátékának napján kerül sor az FFD tévéadó éves nyári fesztiváljára is. Ennél jobb hátteret álmodni sem lehet.

A közvetlenül a Rajnára néző stúdióépület tetején emberek grilleznek, iszogatnak, cseverésznek, kiabálnak, és várják a fényjátékot. Tom csak akkor bukkan fel, amikor a nap már rég lenyugodott. Legszívesebben ott se lenne, inkább otthon feküdne az ágyán, és negyvennyolc órát aludna egyfolytában. De kénytelen rászánni magát, elvégre ő a tévé egyik reklámarca.

Tom a rendezőtől a világosítóig bárkivel szívesen cseveg. Azt is tudja, hogyan kell szemérmetlenül flörtölni bármilyen körülmények között, a sminkessel vagy a főnök feleségével, egyre megy. Az Egyesült Államokban töltött hosszú évek a legjobb iskolája ennek a pályának.

– És? Minden rendben veled? – kérdi a főszerkesztő a vállát veregetve.

Tom kitölti az első Kölschét, a nézettségi adatokról kezd beszélni. Ám a főnökét ez egyszer egész más érdekli.

– Az a dolog az anyáddal. Ah, ezek az öregek! Minő boldogság, hogy én ezt már magam mögött tudhatom.

Örülök neked, gondolja Tom, az arcába vigyorog, és úgy válaszolja:

– Nem olyan vészes! – Második Kölsch.

Gisbert Wehrle igazgató, a főszerkesztő haverja is csatlakozik hozzájuk a feleségével, és perceken belül egymást túlszárnyalva csak úgy röpködnek az öregeikről szóló vicces történetek. Tom eddig nemigen gondolta volna, hogy ebben a témában is lehet még magasabb-nagyobb-jobb. Harmadik Kölsch. Az igazgató felesége például arról mesél, hogyan vitte őket rá a kényszer, hogy kitagadják az örökségből, miután egy ápolónő elcsavarta a fejét, és a férfi az egész vagyonát rá akarta íratni.

– Amikor a nemi szerv az agy korpusza – teszi hozzá a férje, s a többiek töprengését látva jót nevet Schopenhauer mondásán.

Tom már a negyedik Kölschnél tart, és azon gondolkodik, vajon miképp tudna elegánsan távozni.

Majd a főszerkesztő így folytatja:

– Apámnak ugyanaz a célja, mint egykor Billy Wildernek: száznégy évesen, makkegészségesen agyonlövi egy férj, aki rajtakapja őt fiatal feleségével.

– Hát akkor, igyunk az apjára! – koccint Tom mindenkivel, s közben lopva mérlegeli a szituációt. Mindenütt kisebb csoportok, az emberek megpróbálják egymást túlharsogni. A technikai csapat kellős közepén Lars áll, a felvételvezető – mint mindig, most is túl hangos, túl harsány, túl hatásvadász –, és épp szemkontaktust keres Tommal. Egy pillanatra udvariasan elvigyorodik, és tovább nézelődik. Jenny egy kicsit távolabb ül. Egyedül. Lábát a korlátra támasztva az éjszakai égboltot nézi. Ahogy meglátja a legközelebbi pincért elhaladni, Tom gyorsan lekap a tálcáról két pohár Kölscht, és kimenti magát a főnökénél.

– Pont úgy nézel ki, mint ahogy én érzem magam – mondja Jennynek, átnyújtja neki a sört, és koccint vele.

– Oh! – teszi le a lány a poharat a mellette lévő asztalra.

Tom máris bánja, hogy egyáltalán szóba állt vele, és azon gondolkodik, lehet, hogy még mindig zabos rá.

– Ez egy jó hét volt, szóval, úgy értem, a munkád teljesen oké volt.

Jenny hallgat, és továbbra is a sötét éjszakába bámul.

– Nem? – kérdi Tom.

– Nem? Mi nem? – förmed rá a nő. – Miért nem hagyod, hogy csak itt üljek? Láthatod, hogy nincs kedvem beszélgetni.

– Csináltam valamit, Jenny?

– Tom, csak egyszerűen vedd észre, hogy ez most kivételesen nem rólad szól, oké?

Egy ágyúdörgés jelzi, hogy elkezdődött a tűzijáték, és hirtelen minden beszélgetés abbamarad.

Micsoda hisztérika… Tom örül, hogy már nem sokáig kell vele dolgoznia, és hogy az estének mindjárt vége.

Az első rakéta már az égen, vörös szikrazápor varázsolja el a katedrális feletti éjszakai égboltot.

– Bocsánat – mondja a nő –, hülye voltam az előbb. De ennek tényleg semmi köze hozzád.

– Semmi baj.

– Hogy van az édesanyád?

– Jól – feleli Tom, a levegőbe lőtt rakétákat nézi, és arra gondol: fogalmam sincs.

Köln-Porzban egy ágyúlövés riasztja fel álmából Gretát. A szíve a torkában dobog. Lélegzet-visszafojtva hallgatja. És máris durrog, szikrázik. A nyolcvannégy éves asszony kiugrik az ágyból, az ablakhoz siet, és a redőny lécein keresztül nézi a fények villódzását. Az egész teste megremeg.

– Háború van!

KETTŐ

1939–1945

– Háború van! – kiáltott fel egyszer csak Schleifer igazgató úr.

Greta Schönaich, aki nyolcéves korához képest meglehetősen kisnövésű volt, lábujjhegyre állt, hogy az első osztályosok feje fölül kilásson.

Épp az osztályteremben ült, és épp az 1939. szeptember 1., pénteket írta szépírással a palatáblájára, amikor valaki felrántotta a terem ajtaját, és egy fiú a hatodikból közölte, hogy az igazgató utasítására minden tanuló azonnal sorakozzon fel az iskola udvarán. Így hát a kelet-poroszországi általános iskola többi tanulójával együtt szépen, oszlopokba és sorokba rendeződve – fiúk jobbra, lányok balra – ő is ott állt az udvaron, és hallgatta az igazgatót, aki a nagy bejelentést követően most remegő hangon folytatta:

– Gyerekek, ma történelmet írunk! Erre a napra egész életetekben emlékezni fogtok. A Führer kijelentette, hogy 5 óra 45 perc óta harcban állunk Lengyelországgal. Mostantól kezdve a bombára bombával felelünk.

Micsoda különleges nap! – gondolta Greta, és az idősebb tanulókat utánozva ő is örömkiáltásokban tört ki, jobb karját a magasba nyújtva zengte:

– Sieg Heil!

A végén mindenkivel együtt énekelte a német nemzeti himnuszt: Németország, Németország mindenekfelett, mindenekfelett a világon… a Maastól a Memelig, az Adigétől a Beltig.

Ezután Schleifer igazgató iskolaszünetet rendelt el a gyerekeknek, hogy ünnepelhessenek.

Greta tarisznyáját a vállára akasztva szökdelt szülővárosa, Preußisch Eylau piacterének macskakövein, hogy minél hamarabb hazaérhessen, és elmondhassa a nagy hírt a családjának. A távolból hallotta a dübörgést, amely mintha minden egyes lövéssel közelebb jött volna. Megállt, és látta, ahogy a Hitlerjugend egy különítménye vonul el az utcán, horogkeresztes zászlóikkal, amiket a dobok ritmusára lengetnek. Az egyenruhás Pimpfék mögött, a Jungmädel zászlóvivőjeként ott masírozott a nővére, Josefine, akit mindenki csak Finének hívott, és Greta szíve hevesen vert. Neki még végtelenül hosszú másfél évet kellett várnia, míg ő is tízéves lesz, és felveszik a Jungmädelbundba. Fine már két éve tagja volt.

Greta feltartott jobb kézzel előreengedte a menetoszlopot, és ő is csatlakozott a kántáláshoz: Zászlót a magasba! Sorokat rendezz! Az SA rendületlen léptekkel menetel. Majd poroszos díszlépésben masírozott ő is tovább, és boldogan zengte Horst Wessel dalának minden sorát: Milliók tekintenek reménnyel a horogkeresztre, a szabadság és kenyér napja virrad ránk.

A város szélén lévő kertes utcában, ahol a családja kis háza állt, már messziről kihallatszott a tompa takk-takk, amiből tudta, hogy a nagyapja a műhelyben dolgozik.

Greta átrohant az udvaron, és lelkesen rántotta fel az ajtót.

– Heil Hitler, nagypapa! – Ám a hangja elcsuklott.

– Szép napot, akarod mondani – válaszolta Ludwig Sabronski a munkapad mellett ülve és egy ütött-kopott rézüstöt a bükkfaverembe tolva, folyamatos ütésekkel a lemezt kalapálva, körbe-körbe forgatva, formázva.

– Hát neked nincs iskola?

– Háború van. Akkora nagy öröm ez, hogy ma iskolaszünet van!

– A háború sosem volt ok az örömre, Gretchen – válaszolta komoran a nagyapja, miközben az üstöt vizsgálgatta. – Add ide azt a ráspolyt!

A lány a falhoz tolta a zsámolyt, felmászott, és a szerszámért nyúlt.

– Melyiket?

– A másodikat.

Greta szerette nézni a nagyapját, aki hatvanegy évesen a falu legidősebb rézművesének számított, és ő maga is sokat szorgoskodott mellette a munkában. Mindig lenyűgözte, hogy szinte mindent meg tudott javítani, és az utolsó fémlemezdarabkából is képes volt elővarázsolni valamit. Mivel az első világháborúban elvesztette a fél lábát, és mankóval bicegett, gyakran az unokáját küldte a szomszédba a megjavított üsttel vagy tányérokkal. Greta aztán begyűjtötte a pénzt, amire a férfinak égető szüksége volt, hogy aprócska nyugdíját kiegészítse.

– Hogy mondhat ilyet nagypapa, hogy a háború nem ad okot az örömre? – kérdezte Greta nem sokkal később a nagyanyjától, Gustétól. Épp a krumplihámozásban segített neki. – Te mondtad, hogy te és nagypapa soha nem találkoztatok volna, ha nincs a háború, nem?

– Nagypapával a katonai kórházban ismerkedtem meg. És igen, ha nem sérül meg a háborúban, valószínű sosem találkoztunk volna. Ennek ellenére a háború nem ad okot az örömre, mert rengeteg szenvedést okoz az embereknek – felelte Guste nagymama. Valójában nem is ő volt Greta igazi nagymamája. Auguste Holloch, akit mindenki csak Gusténak hívott, Heidelbergben született, és özvegyként lett nagypapa második felesége, vagyis Greta mostohanagyanyja. Kilenc évvel volt fiatalabb a férjénél, ellátta a házat, a kertet, és saját gyerekeiként nevelte Gretát és Finét. Már azelőtt is, hogy mostohalánya, Emma, Greta anyja, munkát vállalt volna a textilgyárban, ahol tizenhat órás műszakokban horogkeresztes zászlókat és ruhákat varrt a Wehrmachtnak, és csak enni és aludni járt haza.

– Jöjj, Urunk, Jézusunk, légy vendégünk, és áldd meg, amit adtál nékünk! – mondta el az imát a nagyapja este, amikor Guste nagymama az asztalra tette a fazék gőzölgő levest.

Greta összekulcsolta a kezét, körbepillantott, és titokban a családját figyelte: az anyját, Emmát, aki huszonkilenc événél sokkal idősebbnek látszott, és majd leragadt a szeme a fáradtságtól. Apját, Otto Schönaichot, aki két hónapja lett harmincegy, s ahogy a Führer, ő is téglalap alakúra nyírta a bajuszát, és összefont karral, tágra nyílt szemmel bámult maga elé. Elnézte Finét a hosszú szőke copfjával, aki ugyanígy tett, és a mostohanagyanyját, aki a férje mellett imádkozott.

– Ámen – mondta nagypapa, akinek megremegett a bajusza beszéd közben.

Guste nagymama kimerte a levest, először a férjének, majd a vejének adott egy tányérral, aki csak néhány hetente jött haza, mert a birodalomnak dolgozott, autópályákat épített. Greta, a legfiatalabb, mint mindig, utolsónak kapott, bár igazából nem nagyon zavarta.

Az edénycsörömpölésen, apa csámcsogásán, nagypapa fogsorának csattogásán és anya horkantásán kívül semmi sem hallatszott. Senki sem szólt egy szót sem.

– Ó, micsoda finom palacsintaleves! – harsogta a csendbe Greta sugárzóan ékes dialektusban, hogy kissé feldobja a hangulatot. Ahogy nagyanyja pfalzi tájszólását tudta utánozni, az mindig bejött. De aznap este senki sem nevetett.

– Egyél szépen, kislányom! – simogatta meg Guste nagymama a haját.

Greta szinte megkönnyebbült, amikor vacsora után ki kellett vinnie Finével a kevéske ételmaradékot a veteményeskert mögé a tyúkoknak, a libáknak és a két disznónak, és kiszabadulhatott a feszült légkörből.

– Ez a vég kezdete! – hallotta a nagyapját szitkozódni, amikor Finét követve a résnyire nyitott konyhaablak előtt elhaladt: – Hitler egy veszélyes őrült.

– Nem tűröm ezt a fajta beszédet! – förmedt rá az apja.

– Az én házamban nekem senki sem írhat elő semmit! Punktum.

Jó, hogy apa végre megint itthon van, de szörnyű, hogy mennyit tudnak veszekedni nagypapával, gondolta Greta, és a vékony krumplihéjat odadobta a baromfinak. Mindegy, miről van szó, sosem tudnak közös nevezőre jutni.

– Mégis, hogy képzelik ezt ezek az idióták? Hogy fogok én mindennap öt kilométert oda-vissza megtenni a falábammal? – hallotta Greta a nagyapját bosszankodni, s hegyezte a fülét, hogy a távolság ellenére is mindent tisztán értsen.

– Te csak hallgass, Lud! – intette le Guste nagymama. – Mindannyiunkra csak bajt hozol azzal a lepcses száddal.

– Mi baja van nagypapának? – kérdezte Greta Finét, aki szintén ott hallgatózott.

– Besorozták, hogy a lőszereket és harckocsi-kiegészítőket gyártó gépgyárban dolgozzon – magyarázta Fine egy felnőtt komolyságával. – Apa sem panaszkodik, hogy az ő hátával hadra foghatónak találták. Mindannyiunknak ki kell vennünk a részünket.

– Igaz! – vágta rá Greta, bár még mindig nem kapiskálta, mi ez a nagy vita az apja és a nagyapja közt. Túlságosan fiatal volt akkoriban, és csak sokkal később értette meg, hogy mi is állt a háttérben: a nagyapja, aki szociáldemokrata volt, és a pártkönyvét a feszület mögé rejtette, lenézte a vejét, mert az 1930 óta az NSDAP-t támogatta. Az öreg sohasem bocsátotta meg neki, hogy teherbe ejtette az akkor tizenhat éves lányát, Emmát, és azóta is ő határoz meg mindent a családban. Ráadásul Greta apja a bére nagy részét az italozókban hagyta. Így az elvesztett lábáért járó csekély rokkantsági pótlék, amit Ludwig kapott, a kovácsmunkával megkeresett pénz és Emma fizetése volt néhány hónapja az egyetlen jövedelmük.

Greta anyja, miután elmosogatott, biciklivel ment a gyárba, és a csomagtartón egy darabon Finét is magával vitte, hogy a lánynak ne kelljen az egész utat gyalog megtennie a Jungmädel-találkozóig.

Greta a szobában kibújt az iskolai ruháiból, szépen felakasztotta a harisnyájával együtt a székre, belebújt a foltozott bő gatyájába, és magára kötötte a munkaköpenyét. Mit jelent az, hogy hadra fogható? – kérdezte magától, miközben odalentről nagypapa falábának erőteljes koppanása hallatszott, ahogy az udvaron át a műhelye felé battyog.

Leszaladt a lépcsőn, az apját a néprádió mellett találta a konyhában. Hatalmas, kérges tenyerével tekergette a gombot adás után keresgélve.

– Apa, mi az a had…

– Csendet! – szakította félbe, majd mindketten hallották a Führer hangját: „Aki méreggel támad rá, arra nekünk is méreggáz lesz a válaszolunk.”

Greta szíve hevesebben vert, és az apja mellé lépett. A férfi rámosolygott, és átkarolta.

„Aki eltér az emberséges hadviselés szabályaitól – folytatta Adolf Hitler –, az ne várjon tőlünk se mást, csak ugyanolyan válaszlépést. Addig fogom folytatni ezt a harcot, legyen bárki is az ellenség, míg a Birodalom biztonsága és jogai nincsenek garantálva!”

Pontosan! – gondolta Greta, s úgy érezte, a közel kétméteres apja karjaiban igazán nincs mit félni.

– Hol vagy, te lány? – szólt a nagyanyja, fejét az ajtón kidugva, kezével félreérthetetlen mozdulatot téve.

A tyúkól melletti krumpliföldön Guste nagymama egyenesen a földbe döfte az ásót, és azzal a lendülettel kiemelte a gumókat alóla. Szokásától eltérően nem énekelt munka közben. Greta két fonott kosárral a háta mögött követte, felszedegette a krumplit, méret szerint válogatta, s közben a Führer szavaira gondolt: „Legyen bárki is az ellenség, addig, míg a Birodalom biztonsága és jogai nincsenek garantálva!” Guste nagymama komoly ábrázatát tanulmányozta, s nem merte megkérdezni, mit jelent, hogy az apja hadra fogható.

Este Greta az ágyán feküdt, melyen nővérével közösen osztoztak. Fine már aludt, hallotta szabályos légzésén, az ő szemére azonban még nem jött álom. Amikor a lépcső megnyikordult, úgy csinált, mintha aludna. A szobát elválasztó függöny mögött a szülők is lefeküdtek a hitvesi ágyba, és hamarosan suttogni kezdtek. Greta feszülten fülelt. Tudta, hogy illetlenség hallgatózni, de minél halkabban beszélgettek, annál kíváncsibb lett.

– Mi van, ha nyomorékként térsz vissza, mint az apám? – suttogta az anyja.

– Ebből mindannyiunknak ki kell vennünk a részünket!

– Mindannyiunknak ki kell vennünk a részünket – közölte Fine is másnap reggel, amikor Greta hosszú haját fonta, és arról mesélt, hogy ő például a Jungmädelben leveleket fog írni a fronton lévő katonáknak.

Greta is szívesen kivette volna a részét a háborús erőfeszítésekből, de ehhez túlságosan fiatalnak tartotta mindenki. Ahhoz viszont már elég idős volt, hogy este hatkor öt kilométert masírozzon a lőszergyárig, hogy elhozza a rokkant nagyapját, akit Guste nagymama reggel kézikocsival vitt oda. Visszafelé azonban már Gretának kellett hazahúznia a göröngyös macskaköveken. Nap mint nap. Hétről hétre. Ludwig nagypapa a kimerültségtől gyakran elaludt, és Gretának minden lépésnél az volt az érzése, hogy a szekér egyre nehezebb és nehezebb lesz a soha véget nem érő Landsberger Strassén.

Minden második szombaton Guste nagymama ment el nagypapáért, hogy Gretának legyen ideje kimenni az állomásra. Ahol izgatottan várta hazatérő apját, aki épp egy katonai kiképzésen vett részt egy königsbergi laktanyában. Amint meglátta a mozdony füstjét, már jóval a vonat érkezése előtt, a szíve hevesebben vert, s csak a pillanatra várt, amikor a férfi leszáll, és üdvözlésképpen a karjaiba zárja őt.

Március 7-én, Greta kilencedik születésnapján az apja egy hadgyakorlaton vett részt. Tíz nappal később azonban meglepetésszerű látogatásra érkezett a családjához és egy ajándékot is hozott. Greta óvatosan csomagolta a szürke papírba tekert ajándékot, és a csodálkozástól még a száját is elfelejtette becsukni.

– Tetszik?

– Igen – vágta rá elragadtatással, és óvatosan forgatta a kezében a leheletvékony falú, aranyszélű kis csészét, amíg meg nem látta a rózsaindák közt a Führer képmását.

– Ez a legszebb ajándék, amit valaha kaptam. Köszönöm, apa!

Május elején az apja azt írta, hogy már a következő csütörtökön hazajöhet. Greta nagy örömében még gyöngyvirágot is szedett neki, és már egy órával azelőtt, hogy a vonat begördült volna az állomásra, ott állt az egyes számú peronon. A fékek csikorogtak, sziszegve szállt a sűrű füst a kéményből. Greta a nyakát nyújtogatta, és azonnal felismerte apját az utasok közt, hisz termetével mindenki fölé magasodott.

– Apa! – kiáltotta, és már messziről integetett neki, majd odarohant hozzá.

– A te kicsi lányod, Otto? – kérdezte a vele együtt kiszálló külföldi katona.

– Igen, az én Gretchenem! – felelte büszkén az apja, egyik kezében egy illatos virágcsokrot, a másikban Gretát tartva, majd mindannyian hazamentek. Ahol aztán amint megérkeztek, bejelentette, hogy ő is megkapta a behívóját.

– Húzd le a bokádra a harisnyádat, akkor nem látszik, milyen koszos már megint – mondta másnap Greta anyja a fejét csóválva, amikor a ház előtt egy fotóhoz gyülekezett mindenki, és a zsebkendőjébe köpött, hogy letörölhesse a koszt kisebbik lánya térdéről.

Greta, akárcsak Emma, a legjobb ruháját viselte, Fine a BDM-egyenruháját: fekete szoknyát, fehér blúzt egy összetekert sállal, melyet egy megkötött csomó tartott össze. Apa büszkén ragyogott új Wehrmacht-egyenruhájában a ház előtt a leánykáival, ahogy előszeretettel nevezte őket.

– Figyelem, itt repül a kismadár – szólt Guste nagymama, és meghúzta a fényképezőgép kioldóját.

Otto Schönaich katona bekeretezett képét az étkező tálalóján helyezték el. Otto pedig a családi fényképet a katonai kiskönyvébe tette, melyet mindig zubbonya belső zsebében hordott. Majd elbúcsúzott Guste nagymamától és nagypapától, és Gretának feltűnt, hogy a két férfi a szokásostól eltérően aznap nem szállt vitába, sőt, az udvar másik végében szinte cinkosan dugták össze a fejüket. Hogy miről beszélgettek, azt nem hallotta. Csupán az utolsó mondatokat sikerült elcsípnie, amikor közelebb értek hozzá.

– A lényeg, hogy épségben hazajöjj, Otto – mondta nagypapa.

– Csalánba nem üt a ménkű – válaszolta az apja.

Pontosan! – gondolta Greta, aki Finével és az anyjával együtt kikísérte az állomásra. Legalább olyan büszke volt, mint az apja, aki most a Führerért, a népért és a hazáért indul harcba.

Vonata nyugat felé vette az irányt, és szinte naponta írt. Először Belgiumból, ahol háború által elpusztított helyeken járt, és ahol folyamatos menekültáradat fogadta. Sieg Heil.

1940. június 20-án Párizsból jelentkezett: Drága leánykáim, ma a kora reggeli órákban apátok büszke német katonaként vonult végig a francia fővároson.

Greta és Fine a konyhaasztalnál ültek, mint mindig, amikor anyjuk felolvasta nekik apjuk levelét, és csak úgy csüngtek minden szaván.

El sem tudjátok képzelni, milyen finomak ezek a levelestésztából készült vajaskiflik, és milyen elegánsak a francia lányok. A szájukat vörösre festik, az arcukat meg bepúderezik. Még az öregek is, akik ettől úgy néznek ki, mint a múmiák.

Greta a hasát fogta a nevetéstől, a szájával csücsörített, grimaszolt, hogy ő is franciás elegánsan és múmiaszerűen nézzen ki, és így észre sem vette, hogy Emma csendben tovább olvassa, a társak közül ki az, aki elesett.

Annyira vágyom utánatok! De nemsokára, ha ennek a háborúnak vége, együtt utazunk el majd ebbe a világvárosba.

Greta már neki is látott, hogy válaszoljon az apjának a 32566-os tábori postaszámra. Először úgy fogalmazott: Kedves Apa, majd: Kedves Apukám, és miután a férfi egyszer azt válaszolta, hogy szereti őt, mindig így nyitotta meg a leveleit: Drága Apácskám.

Greta az osztályteremben lévő térképen aztán az osztálytársaival együtt megkereste azokat a titokzatos hangzású helyneveket, amikről az apáik írtak.

– Párizs a világ legszebb városa – mondta Greta.

– De Bialystok sokkal nagyobb, azt írta az apám – ellenkezett Elke, az egyik iskolai barátnője. – Még igazi palotájuk is van.

– Az én apám meg a nagy tengernél van. Olyan hajók vannak ott, amik még a königsbergi kastélytemplomnál is nagyobbak – állította a vörös hajú Gisela.

Gretának fogalma sem volt, mekkora lehet a kastélytemplom, mert még soha nem járt a harmincöt kilométerre lévő Königsbergben. Éppen azon gondolkodott, mivel tudná túlszárnyalni a másik kettőt, amikor belépett a tanár, és bejelentette, hogy már holnap, Mikulás napján elkezdődik a téli szünet, mert az iskolának spórolnia kell a fűtőanyaggal.

Kelet felől jeges szél fújta a havat. Senki sem kelt útra, akinek nem volt muszáj, de Greta mindennap bátran felkerekedett, hogy nagyapját a reggeli sötétben a lőszergyárba vigye, és esténként, mint mindig, újra elhozza. De most már szánkón. Örült, hogy nagypapa legalább a negyedik advent előtti napon otthon maradhatott, mert kint csak úgy tombolt a hóvihar.

Az éjszaka közepén, amikor már mindenki aludt, hangosan kopogtak az ajtón. Greta és Fine rálehelt a jégvirágokra, melyek titokzatos bevonatot képeztek az ablakon, és a meleg lehelettől keletkezett kis résen kukucskáltak kifelé. Lent, az ajtó előtt egy nagy szakállú idegen állt. Nagyon megijedtek, és csak akkor ismerték fel, amikor az felnézett, és a nevükön szólította őket.

– Apa van itt! – kiáltotta Greta, mezítláb futott le a jéghideg lépcsőn, megelőzve Finét és az anyját is, és remegő kézzel fordította el a kulcsot a zárban.

– Apa! – kiáltotta, mindkét karjával átölelve, hogy az örömtől még a hideget sem érezte.

– Otto? – szólt hitetlenkedve az anyja, behúzta a házba, és csókokkal halmozta el. Amilyet Greta ezelőtt még sosem látott. Érezte, hogy pír ül ki az arcára, és zavartan pislantgatott Finére.

– Gyere, add ide a csomagod, Ottoche! – mondta az anyja, és elvette tőle a hatalmas katonai zsákot.

Az apja nem tiltakozott, úgy állt az előszobában, mint akinek földbe gyökerezett a lába, és körülnézett.

– Az én leánykáim – mondta aztán halkan, s mindkettőt magához ölelte. Greta érezte erőtlen kezét.

Guste nagymama és nagypapa is kijöttek a szobájukból.

– Tegyél a tűzre, Fine! – mondta nagymama, és kisegítette ruhájából és cipőjéből Greta halálra fagyott apját.

– Forró víz kell ide.

Greta, mint aki gyökeret eresztett, csak állt egy helyben, és nézte, ahogy Guste nagymama lehámozza apja lábáról a kosztól ragacsos zoknit, melynek nyomán szörnyű bűz csapta meg az orrát. Lábujjait, ahogy a bokáját is, gennyes fekélyek borították. Az anyja mindkét kezét a szájához szorítva elfordult. Greta látta, hogy sír.

– Fáj, Otto? – kérdezte szelíd hangján Guste nagymama, aki az előző háború alatt a katonákat ápolta.

Apja fáradtan rázta meg a fejét.

Nagymama langyos vizet mert a mosdótálba, salétromos szappant oldott fel benne, és azzal mosta meg a férfi lábát.

Gretának fájt így látni az apját. Odament hozzá, a haját simogatta, és egy apró csókot lehelt az arcára.

– Mesélj nekem Párizsról, apa! – mondta, hogy elterelje a figyelmét.

Ám a férfi nem válaszolt. A konyhaasztalnál ülve elaludt.

Guste nagymama intett a fejével, és a két lányt ágyba küldte.

Otto két nap és két éjszaka aludt egyhuzamban. Lábujjhegyen mertek csak lopakodni a házban, és suttogtak, nehogy felébresszék őt.

Még december 24-én is aludt, amikor Greta és Guste nagymama, amilyen halkan csak tudta, marcipánszívekkel és csokoládéfigurákkal díszítette fel a karácsonyfát. Fine épp a Jungmädel-találkozóról toppant be, és az idén karácsonyra kapott szerzeményeit pakolászta: Sieg Heil feliratú ezüst gömböket és csillogó fehér kereszttel ellátott pirosakat.

– Ó de gyönyörűek! – suttogta Greta rettentő büszkén, hogy ő adogathatja a gömböket Finének.

Ebben a pillanatban nagypapa lépett a szobába.

– Hát már semmi sem szent nektek? – zsémbelődött morogva, de Guste nagymama félrevonta, és halkan kérlelte:

– Ugyan, hagyd őket, Lud! Kérlek! A családi béke kedvéért.

Greta cinkos pillantást vetett Finére, és odaadta neki az utolsó piros gömböt is, amikor meghallotta, hogy az apja jön le a lépcsőn. Csapot-papot hátrahagyva követte a konyhába, és figyelte, ahogy az leborotválja bozontos szakállát, egészen a felső ajka fölötti modern kis téglalapig. Hogy a házban utána újra az ő jellegzetes kámforolajillata terjengett, volt a legszebb ajándék számára.

A család aznap este nem ment el templomba, ahogy szokta, helyette a Großdeutscher Rundfunk első karácsonyi körkapcsolását hallgatta Berlinből. A fán meggyújtották a gyertyákat, középre tolták a néprádiót, és mindenki megbabonázva hallgatta a bemondó szépen pergő r-jeit:

„Kilencvenmillióan ünneplünk ma együtt. Negyven mikrofon szolgáltat összeköttetést a front és az otthon között. Talán még soha nem kapcsoltuk be mikrofonjainkat nagyobb örömmel és nagyobb büszkeséggel, mint ezen a napon, 1940 szentestéjén.”

Ezt követően egy, a Csatorna partjainál állomásozó katona üdvözölte családját és bajtársai hozzátartozóit. Egy másik, a keleti frontról, Gau Westmarkban élő szüleinek kívánta a legjobbakat.

Greta látta, hogy apja a könnyeivel küszködik, beült az ölébe, és átölelte. Nem akarta, hogy ilyen szomorú legyen.

A Haza és csillagok című dal után egy anya beszélt a fiához, aki ejtőernyős volt, és akiről még csak nem is sejtette, hogy abban a pillanatban hol lehet. Határozott hangon köszöntötte az apja és hét testvére nevében, hosszan tartó egészséget és sok boldogságot kívánva neki, és elmondta, hogy vasárnap megkapta a Német Anyák Arany Érdemkeresztjét. Greta látta, ahogy Guste nagymama lopva az anyjára pillant, és szinte észrevétlenül a fejét csóválja. Még emlékezett rá, amikor egyszer összetűztek amiatt, hogy azok a német nők, akik tiszta vérű és átörökítésre érdemes gyerekeket hoznak világra, kitüntetést érdemeljenek. Négy gyerektől bronz, hattól ezüst és a nyolcadik gyerektől arany fokozatút.

– Mi ez, valami nyúlérdemrend? – szidta akkoriban Guste nagymama, de Greta nem értette, mit ért ezalatt.

Az Ó, szép fenyő szólt a hangszóróból, és az apján kívül mindenki vele együtt énekelt. Greta a vállára hajtotta a fejét, arra a német anyára gondolt, akinek fogalma sem volt, merre lehet a fia, és ő is elfelejtett tovább énekelni.

– Hogyhogy nem tudja senki, hol van az a katona? – kérdezte a dalt követően.

– Eltűnt, kicsi szívem – magyarázta nagypapa. – És valószínű ennek az anyának ezt még annál is rosszabb lehet elviselni, mintha a fia meghalt volna.

Greta azon tűnődött, vajon az anyának vissza kell-e adnia az érdemkeresztet, ha a fia nem jön haza. Érezte, hogy apja nehezen lélegzik, látta remegő kezét, és úgy döntött, nem kérdez többet, pedig nagyon szerette volna tudni, mit tesz a Führer az eltűnt férfiak felkutatásáért.

– Most pedig jöhet a meglepetés – mondta Guste nagymama. Kikapcsolta a rádiót, és nagypapa kiosztotta az ajándékokat.

Greta nagyon megörült a vastag télikabátnak, melyet az anyja varrt neki, a katonai egyenruhákhoz is használt anyagból, a hamarosan bakfiskorba lépő Fine pedig a selyemblúznak, amit az apja által hetekkel ezelőtt küldött párizsi anyagból készített. Emma, mikor kicsomagolta a tiszta selyemből készült rózsaszín kombinét, amelyhez még csipkés melltartó is tartozott, elpirult.

– Párizsi módi – jegyezte meg Otto, majd kinyitotta a kifejezetten erre a pillanatra hozott pezsgőt is.

A gyerekek is kaptak egy pohárkával, és mindenki koccintott egymással. Greta tudta, hogy ez igazán különleges ital, ezért inkább nem mondta, milyen szörnyű az íze.

Az apja egy kék cigarettásdobozt vett elő a nadrágzsebéből, és megkínálta apósát.

– Gitanes!

Nagypapa nagyot szívott a szűretlen cigarettából, és az orrán keresztül fújta ki a füstöt.

– Ezek semmit sem változtak a legutóbbi háború óta – mondta, megpaskolva veje karját, mintha ezzel csillapítani tudná annak remegését.

Karácsony második napjának estéjén, amikor nyílt sebei már félig begyógyultak, és az összes zokniját megstoppolták, Otto felvette kimosott és megfoltozott egyenruháját, hogy az éjszakai vonattal visszamenjen a nyugati frontra.

– Nem akarom, hogy megint elmenj – mondta Greta a könnyein át, belekapaszkodva.

Az apja a karjába vette, és szorosan ölelte.

– Most már biztos nem tart sokáig a háború. Hamarosan visszajövök. Ígérem.

Greta zokogott. Az apja nyelt egyet, s úgy tűnt, minden erejére szüksége van, hogy visszatartsa a könnyeit.

– Mutatok neked valamit, Gretchen – szólt, az ablakhoz vitte, elhúzta a függönyt, és az égre hunyorgott. – Látod azt a fényes csillagot? – kérdezte a kislány könnyeit letörölve.

Greta az orrát ráncolta, és feszült figyelemmel kémlelte az eget.

– Igen.

– Az ott a Vénusz, az Esthajnalcsillag. És tudod, mit?

Greta a fejét rázta.

– Holnaptól kezdve mindennap elküldöd nekem ezt a csillagot. Nem számít, hol vagyok, minden este várni fogok rá.

– Mi van, ha havazik vagy esik?

Otto egy puszit nyomott az arcára.

– A csillagok mindig ott vannak. Még az esőfelhők mögött is. Nem kell látnod őket. Elég, ha erősen rágondolsz, és a Vénusz eljön hozzám. És máris összekapcsolódunk. Nem számít, hol vagyok. Megegyeztünk?

Greta határozottan bólintott, és szorosan hozzábújt.

A tizedik születésnapjára, 1941. március 7-én ajándék érkezett az apjától Franciaországból. Mióta elkezdődött a háború, az élelmiszert fejadagokban mérték, és Otto jól tudta, hogy az ő kis fiókája mennyire szereti az édességet, küldött hát neki egy nagy csomag kristálycukrot. Óvatosan, hogy nehogy egy szem is kárba vesszen, Greta a szájához emelt egy teáskanállal, s lehunyt szemmel élvezte, ahogy a fehér kristályszemek lassan szétolvadnak a nyelvén. Édesség járta át a lelkét, valamint az apja iránt érzett határtalan szeretet.

Greta melle csak úgy dagadt a büszkeségtől, hogy végre őt is felvették a Jungmädel soraiba, és először viselhetett egyenruhát. Az iskola tornaterméből hazafelé menet, ahol a Jungmädel-délutánon kézműveskedtek és énekeltek, minden egyes ablakban megszemlélte magát. Hosszú szőke copfjaival teljesen úgy festett, mint azok az árja lányok a Das Deutsche Jungmädel magazinban, amit Fine szokott magával hozni.

Örömtől repesve szökdécselt hazafelé, miközben ezt énekelte: Előre! Előre! Fényes fanfárokat harsogva. Előre! Előre! A fiatalság nem ismer veszélyt. Németország, te akkor sem fogsz megszűnni ragyogni, ha mi netán elbukunk…

És aztán április 20-án, a Führer születésnapján hivatalossá vált. S innentől kezdve igazából is hozzátartozott, s végre elmondhatta az esküjét, amit oly sokáig próbált Finével: „Esküszöm, hogy a Hitlerjugendben ezentúl mindenkor teljesítem a kötelességem, a Führer és a zászlóm iránti szeretet és hűség jegyében.”

Kár, apa, hogy nem láthattál, írta még aznap este a 32566-os számú tábori postai címre. A Führer az ellenséges támadásaival szemben mindenkor ellenálló népet kovácsol össze, és büszkeséggel tölt el, hogy én is részese lehetek ennek a fontos fordulópontnak. Most már nemcsak te, hanem én is azon vagyok, hogy a németek számára egy jobb jövőt építsünk. Sieg Heil! A te Gretád.

Otto máris válaszolt – ő Sieg Heil nélkül! –, hogy mennyire fontos, hogy támogassa az édesanyját ebben a nehéz időszakban, és hogy figyeljen oda az iskolában, hogy később majd ő is vinni tudja valamire.

Az év második felétől az apja már nem a gyönyörű Franciaországban állomásozott, hanem keletre vezényelték.

– Apa hol van most pontosan? – kérdezte Greta, hogy másnap az iskolában megnézhesse majd a térképen a helyet, mert lehet, hogy az ő apja még az osztálytársaiénál is messzebb van.

– Ezt stratégiai okokból nem írhatja meg – felelte nagypapa.

– Mi az, hogy stratégiai? – kérdezte Greta.

– Jaj, te lány, te folyton lyukat beszélsz a fáradt nagypapád hasába – mondta Guste nagymama, és ágyba küldte őt.

– Melyik irányban van kelet? – kérdezte Finét, miközben ott állt az ablaknál a hálóingjében, és a csillagos égboltot nézte.

Fine fáradtan jobbra mutatott, és a fejére húzta a paplant.

Greta épp nagyon erősen koncentrált, hogy a csillagot a mutatott irányba küldje, amikor meglátta az anyját, amint a holdfényben hazafelé tart a műszakjából.

Néhány héttel később, a Jungmädel egyik esti összejövetelén Greta megtudta, milyen nagyszerű küldetésre vitték az apját: egyike lehetett annak a hárommillió bátor katonának, akik a szovjet alsóbbrendű faj ellen harcolhat, elősegítve ezzel, hogy a felsőbbrendű árja faj újabb életteret nyerjen a világban.

Kedves Apácskám, a bátor katonáknak hála, mint amilyen te is vagy, hamarosan nem lesz többé bolsevizmus – írta neki ezt követően.

Greta otthon a családban a Führer iránti rajongását csupán a nővérével, Finével tudta megosztani. Esténként, amikor egymás mellett feküdtek az ágyban, élénk sugdolózásba merültek, hogy se odalent a nagyszülők, se az anyjuk, amikor már lefeküdt, ne hallja, hogy erről a nagyszerű emberről beszélnek, aki kiválasztotta őket, és arról, hogy az lesz életük legnagyszerűbb pillanata, ha egyszer személyesen is találkozhatnak a Führerrel. Az ágy mögötti falat a Das Deutsche Mädelből kivágott képek díszítették: zászlókkal vonuló elvtársnők, síelő munkaszolgálatosok, masírozó katonák és a Führer képei. A Führer a Hitlerjugenddel. A Führer a katonákkal. A Führer a németjuhász kutyájával. Egy egészen különleges képet, melyen a Führer egymagában látható, egy fotót, amit Fine a Jungmädel vezetőjétől kapott kiemelkedő szorgalmáért, még be is kereteztek, hogy ezzel is óvják mindentől. A szemközti falra akasztották, hogy fekve is jól lehessen látni. Előtte, egy kis polcon trónolt Greta kincse: a Führer a porceláncsészén a rózsaindák között.

Greta és Fine már elég idősek voltak ahhoz, hogy egyedül mondják el az esti imát. Így senkinek sem tűnt fel, hogy egy ideje már nem Istenhez imádkoznak, helyette esténként Adolf Hitler rájuk néző bekeretezett fényképe előtt álltak. Hogy együtt mondják el neki, amit a Jungmädelben tanultak:

Amikor kétségek gyötörnek, a képed elé lépek.

A szemed elárulja, mi számít.

Oly sok órán át beszéltem már hozzád,

mintha csak itt lennél, és ismernél.

Hol az ember hallgat a tett előtt,

hozzád jön, a legjobb bajtárshoz.

hisz tekintetedben ott áll komolyan és tisztán,

mit jelent Németország gyermekének lenni.

Greta mindig lázasan várta a Jungmädel találkozásait, ügyesen kézműveskedett, és egyre több dalt tanult. De a legjobban a sportot imádta, elvégre ép testben ép lélek lakozik.

– Jobbra nézz, igazodj! – harsogta a Jungmädel-vezető nyáron a sípszóval megerősített parancsát.

Preußisch Eylau teljes Jungmädel-osztaga összegyűlt a városháza előtt.

– Jobbra át, lépésben indulj!

Greta tudta, hogy a bal lábát kell először lendítenie, de annyira izgatott volt, hogy ő vihette a zászlót, hogy a másik lábbal kezdett.

Ettől kezdve a síp harsogó hangja adta meg a ritmust, s Greta gondolatban ismételgette magában: bal, bal, bal. Társaival együtt élete eddigi legnagyobb kalandjára indult: a tíz kilométerre, a Waschkeiter See mentén lévő Hitlerjugend nyári táborába. Életében először nem a saját ágyában hajtotta le a fejét, hanem egy sátorban a szalmán. Először fürdött tóban, és most először érezte igazán, hogy valóban ide tartozik.

A „Dicsértessék minden, ami keménnyé tesz” jelmondatot követve másnap reggel Greta egyhuzamban körbefutotta a tavat, majd a reggeli mosakodás és a parton történő fogmosás után következett a nap első ünnepélyes eseménye: a zászlófelvonás.

Makulátlan egyenruhájában állt a társaival a zászlórúd előtti négyszögletű téren. Elharsogtak egy dalt, majd Greta a tábor vezetőségének rövid, a fiatal lányok eligazítását célzó beszédét hallhatta:

– A Führer szerint a nők egyenjogúsága abban áll, hogy a természet által kijelölt élettereken belül messzemenő megbecsülésben részesüljenek. A német nőnek is megvan a maga harctere: minden gyermekével, akit e nemzetnek szül, a nemzetért harcol.

Pontosan! – gondolta Greta, és vigyázzba vágta magát, amikor felhúzták a zászlót.

– Ha felnövök, a munkaszolgálatosok vezetője akarok lenni – mondta Fine hazafelé menet.

– Én is – csatlakozott hozzá Greta, és már másnap délután ki is próbálta az utcán vezetői képességeit. Összegyűjtötte a környékbeli fiatalabb gyerekeket, felállt egy zsámolyra, és mintha egy színpadról jelentené be, így szólt:

– Mélyen tisztelt közönség! Ma a fajelmélet öt fő alaptételét hallhatják.

A kicsik megtapsolták.

– A faj a legfontosabb dolog az életben, német honfitársaim, ez emeli fel az embert, ez jelöli ki a jogait.

A gyerekek nagy komolyan bólogattak, ahogy azt a felnőttektől látták.

– A legmagasabb szintű faj az árja. – Greta kihúzta magát, nagy levegőt vett, kissé felemelte a hangját, és ahogy Jutta Rüdigernél, a Jungmädel vezetőjénél látta, úgy pörgette ő is az r-eket. – De a legnagyobb emberrrek igazából mind férrrfiak: Luther, Kant, Nagy Kárrroly, Rrrrichard Wagner – na és persze Adolf Hitlerrr.

– Hitler – kántálták a gyerekek, felugrottak és tapsoltak.

– És itt a tizenkét parancsolat a fajelmélet betartásáról. Először: biztosítsd néped örökkévalóságát a családodban bekövetkező gyermekáldás által! Másodszor: német férfi, tiszteld és védd a nőben a német gyermek anyját! Harmadszor: német nő, soha ne feledd legfőbb feladatod, hogy a németi természet őrzője légy! Negyedszer: védd gyermekeidet a félvérek sorsától…

Ebben a pillanatban Guste nagymama szállt le rozsdás biciklijéről. A kormányról egy bevásárlóháló lógott le egy vekni kenyérrel.

– Ti meg mit csináltok itt? – kérdezte kifulladva.

– Adolf Hitlert játszunk! – válaszolták a gyerekek kórusban.

Nagyanyja egyetlen pillantása elég volt Gretának, hogy lekászálódjon a zsámolyról, és kérés nélkül hazainduljon. A gyerekek nézték, ahogy elmegy.

– Nem tudnál valami értelmeset játszani? – morogta Guste nagymama, biciklijét a ház falának támasztva.

Greta nem válaszolt. Csak nézte a kenyeret, és semmi másra nem tudott gondolni, csak arra, hogy valamivel csillapítsa gyomra kínzó korgását.

– Éhes vagyok – felelte, és egészen a konyháig követte a nagyanyját, ahol kapott egy vékony szeletet a rozskenyérből. Greta tudta, hogy lekvárt hiába is kérne. Az csak vasárnaponként volt, ha volt egyáltalán.

Nagymama megkövült arckifejezéssel betette a kenyeret a szekrénybe, kivett egy régi újságot a tűzhely alatti fiókból, és Greta orra elé dugta.

– Tessék, ettől talán kicsit észhez térsz. Összevághatod vécépapírnak.