részlet

corvina

© Charles Duhigg, 2024

Hungarian translation © Fejérvári Boldizsár, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Charles Duhigg: Supercommunicators: How to Unlock the Secret Language of Connection, Random House, 2024

All rights reserved

Tervezte és tördelte: Karcagi Klára

A borítón felhasznált grafika forrása: Shutterstock.com/sibiranna

Tartalom

Prológus

A HÁROM BESZÉLGETÉSTÍPUS

1. Az igazodási elv – Hogyan ne toborozzunk kémeket

Útmutató a fenti ötletek alkalmazásához I. rész – A tartalmas beszélgetés négy szabálya

A Miről van szó valójában? típusú beszélgetés

2. Minden beszélgetés egyben egyeztetés A – Leroy Reed-per

Útmutató a fenti ötletek alkalmazásához II. rész – Kérdésfeltevés és a jelek felismerése

A Hogy érezzük magunkat? típusú beszélgetés

3. A hallgatókúra – A nyájas-érzelgősködő alapkezelők

4. Hogyan halljuk ki az érzelmeket, ha senki sem mondja ki őket? – Agymenők

5. Kötődés konfliktushelyzetben – Fegyverekről beszélgetni az ellenséggel

Útmutató a fenti ötletek alkalmazásához III. rész – Emocionális beszélgetések offline és online

A Kik vagyunk? típusú beszélgetés

6. Társas identitásaink alakítják a világainkat – Beoltani az oltáselleneseket

7. Hogyan tegyük a legnehezebb beszélgetéseket is biztonságosabbá? – A Netflix-paradoxon202

Útmutató a fenti ötletek alkalmazásához IV. rész – A nehéz beszélgetések megkönnyítése

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Megjegyzés a forrásokról és módszerekről

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

John Duhiggnak, Susan Kamilnak,

valamint Harrynek, Olinak

és Liznek

Prológus

Ha valamit mindenki tudott Felix Sigaláról, az az, hogy könnyű vele beszédbe elegyedni.1 Nem is ez a jó kifejezés: az emberek imádtak társalogni vele, mert folyamatosan úgy érezték, egy kicsit okosabbak, humorosabbak és érdekesebbek lettek általa. Még akiben semmi közös sem volt Felixszel – ami ritkán fordult elő, hiszen a beszélgetés során elkerülhetetlenül kiderült, hogy mennyi közös elképzelésük, tapasztalatuk vagy barátjuk van –, az is azt érezte, hogy úgy figyel rá, mintha összekötné őket valami.

Ez a tudósoknak is szemet szúrt.

Felix két évtizedet töltött a Szövetségi Nyomozóiroda (FBI) kötelékében. A főiskola, majd egy rövid katonai kitérő után csatlakozott a szervezethez, és néhány évet ügynöki terepmunkával töltött. Felettesei ekkoriban vették először észre, hogy milyen könnyen megnyílnak neki az emberek. Egymást követték az előléptetések, és végül regionális felsővezetői pozícióba került, akinek teljes felhatalmazást adtak mindennemű tárgyalás lefolytatásához. Őt hívták, ha vonakodó tanúkat kellett vallomásra bírni, ha szökevényeket kellett rávenni, hogy adják fel magukat, vagy ha vigaszt kellett nyújtani gyászoló családoknak. Amikor egy férfi elbarikádozta magát hat kobrával, tizenkilenc csörgőkígyóval és egy leguánnal, ő győzte meg, hogy jöjjön szépen ki, és nevezze meg az élő állatokat csempésző bűntársait. „A helyzet megoldása az volt, hogy segítettem neki beleélni magát a kígyók helyzetébe” – mondta el nekem később Felix. „Egy kicsit fura figura volt, de őszintén szerette az állatokat.”

Az FBI külön kríziskezelő egységet tartott fenn túszdrámák esetére. Ha az átlagnál is jobban elfajultak a dolgok, olyan ügynököket hívtak segítségül, mint Felix. Ha a tanácsát kérték, Felix szívesen adott leckéket a fiatalabb ügynököknek: Ne csinálj úgy, mintha végső soron nem zsaru lennél! Sose manipulálj vagy fenyegess! Tegyél fel rengeteg kérdést, és amikor valaki érzelmet mutat, akkor sírj, nevess, bosszankodj vagy ujjongj vele együtt. Az azonban még a kollégái előtt is kisebbfajta rejtély maradt, hogy végül is mitől lett ennyire jó a szakmájában.

2014-ben, amikor a Védelmi Minisztérium felkérésére egy pszichológusokból, szociológusokból és más kutatókból álló csapat arra kereste a választ, hogy milyen módszerekkel lehetne a hadsereg tisztjeinek megtanítani a meggyőzés és a tárgyalás technikáit – dióhéjban azt, hogy miként képezhető az emberek kommunikációja –, a tudósok megkeresték Felixet. Több hivatalnoktól is hallottak már róla, hiszen amikor rákérdeztek, hogy ki volt a legjobb tárgyaló, akivel valaha együtt dolgoztak, rendre az ő neve merült fel.

A kutatócsoportból többen is arra számítottak, hogy Felix magas, megnyerő, bariton hangú, barátságos szemű férfi. Ehhez képest egy középkorú apukára hajazó, bajuszos, kissé megereszkedett pocakú ember lépett be a szobába, akinek lágy, de enyhén nazális hangja volt. Egészen jelentéktelennek tűnt.

Felix elmondta, hogy a kölcsönös udvariasságok után az egyik kutató tájékoztatta a tervezett projekt mibenlétéről, majd ezt a meglehetősen általános kérdést szegezte neki: – El tudná mondani nekünk, hogy mit gondol a kommunikációról?

– Talán jobb lesz, ha inkább megmutatom – felelte Felix. – Elmondaná egy kedves emlékét?

Felix beszélgetőtársa egy nagy kutatólaboratórium munkatársaként mutatkozott be. Több millió dollárnyi támogatás és több tucat munkatárs felett rendelkezett. Nem úgy festett, mint aki munkaidőben múltbeli élményeiről ábrándozik. Nem is felelt azonnal.

– A lányom esküvője talán jó lesz – bökte ki végül. – Az egész család ott volt, édesanyám is, aki aztán néhány hónappal később elhunyt.

Felix további kérdéseket tett föl, és eközben saját emlékei közül is megosztott egyet-egyet.

– A testvérem 2010-ben ment férjhez – mesélte. – Azóta sajnos meghalt, rákban, ami különösen fájdalmas volt, de aznap gyönyörű volt! Azóta is így él az emlékezetemben.

Aztán negyvenöt percen át így folytatták. Felix kérdezgette a kutatókat, és közben néha magáról is beszélt. Ha valamelyikük személyes dolgot említett, viszonzásul Felix is kitért életének egy-egy epizódjára. Az egyik kutató elmondta, mennyire meggyűlik a baja a tinédzserkorú lányával – Felix egy nagynénjére panaszkodott, akivel minden erőfeszítése ellenére sem tudott szót érteni. Amikor egy másik kutató a gyerekkoráról érdeklődött, Felix kifejtette, milyen kínosan félszeg volt. Az apja ugyanakkor üzletkötőként (a nagyapja, mintegy mellékesen, szélhámosként) érvényesült, és ő a felmenői példáját utánozva lassanként sajátította el, miként létesítsen kapcsolatot másokkal.

Ahogy közeledett az előre egyeztetett interjú vége, egy kutató-pszichológusnő ragadta magához a szót. – Elnézést, mindez szép és jó, de nem érzem úgy, hogy most jobban értenénk, mi a titka. Ön szerint miért ajánlhatták olyan sokan éppen önt interjúalanynak?

– Kiváló kérdés – felelte Felix. – Mielőtt válaszolnék, hadd kérdezzek valamit. Említette, hogy egyedülálló anya, és feltételezem, a szülői lét és a karrierépítés együtt rengeteg zsonglőrködést kíván. Talán meglepi, de azon gondolkodtam, ön vajon mit mondana annak, aki válni készül?

Pillanatnyi csend következett.

– Rendben, belemegyek a játékba – mondta aztán a nő. – Rengeteg tanácsom lenne. Amikor én elköltöztem a férjemtől…

Felix finoman félbeszakította.

– Igazából nem várok választ – mondta. – De annyit azért megjegyeznék, hogy még egy órája sem beszélgetünk itt, ebben a szobában, amely tele van az ön kollégáival, és ön készségesnek mutatkozik beszélni élete egyik legintimebb területéről. – Aztán kifejtette, hogy beszélgetőpartnere részben bizonyára a közösen megteremtett légkörnek köszönhetően nyílt meg társai előtt, amit Felix odafigyelése, célratörő, az egyes résztvevők érzékeny pontjaira is rátapintó kérdései teremtettek meg, miközben mindenki fontos részleteket osztott meg magáról. Felix arra bátorította a kutatókat, hogy mondják el, ők miként látják a világot, és folyamatosan visszaigazolta, hogy hallja mindazt, amit mondanak. Ha elhangzott egy emocionális részlet – még ha a beszélő nem is érzékelte, hogy érzelmi síkra terelődik a beszélgetés –, Felix ezt azzal viszonozta, hogy saját érzéseiről beszélt. A csoport apró egyéni döntéseinek sorozata teremtette meg a bizalom légkörét.

– Ez is egy készség – összegezte Felix. – Nincs benne semmi varázslat. – Más szóval: bárki szuperkommunikátorrá képezheti magát.

***

Kit hívnál fel, ha rossz napod van? Ha befuccsolt miattad egy üzlet a munkahelyeden? Ha jól összevesztél a házastársaddal? Ha eleged van mindenből és mindenkiből, akkor kivel beszélnél? Valószínűleg van a környezetedben valaki, akitől jobb passzba kerülsz, aki segít kipiszkálni a szálkát a körmöd alól, és akivel megoszthatod a szívfájdalmadat vagy az örömödet.

Most tedd fel magadnak a kérdést: vajon ez az illető a legviccesebb személy, akit ismersz? (Feltehetőleg nem, de ha jobban belegondolsz, többet nevet, mint az átlag.) Ő lenne a legérdekesebb vagy legokosabb a baráti körödben? (Valószínűbb, hogy még akkor is úgy fogod érezni, hogy tanultál a beszélgetésetekből, ha amúgy nem is mond különösebben bölcs dolgokat.) A legszórakoztatóbb vagy legmagabiztosabb barátod talán? Vagy ő adja a legjobb tanácsokat? (Szinte biztosan nem, nem és nem – de amikor leteszed a telefont, mégis nyugodtabbnak és kiegyensúlyozottabbnak érzed magad, mintha közelebb kerültél volna a helyes döntéshez.)

Akkor mégis hogyan segítenek, hogy jobban érezd magad?

Ez a könyv e kérdés megválaszolására tesz kísérletet. Az elmúlt két évtizedben nem kevés kutatás indult, hogy rávilágítson, bizonyos beszélgetéseink miért sülnek el jobban, és máskor miért siklik félre minden. Ezek az eredmények elősegíthetik, hogy tisztábban halljunk, és érdekfeszítő módon szólaljunk meg. Tudjuk, hogy az emberi agy szomjazza a kapcsolatteremtést: amikor valakivel minden „klappol”, a pupillánk egyszerre tágul ki, összehangolódik a pulzusunk, ugyanazokat az érzelmeket tapasztaljuk, és félszavakból is érteni kezdjük egymást. Ezt neurális összehangolódásnak nevezzük, és káprázatos érzés. Néha fogalmunk sincs, vajon miért van, hogy egy beszélgetés olyan jól sikerül. Más esetekben pedig bármennyire is erőlködünk kapcsolatot teremteni valakivel, újra meg újra kudarcot vallunk.

Sokunk számára a társalgás zavarba ejtő, stresszes, és akár félelmetes is lehet. George Bernard Shaw drámaíró azt mondta: „A kommunikációval kapcsolatos legeslegnagyobb probléma az az illúzió, hogy megtörtént.”2 A tudomány azonban számos olyan titkot feltárt, amitől egy beszélgetés sikeressé válhat. Ha például a partnerünk hangján kívül a testére is odafigyelünk, jobban hallhatjuk őt. Azt is kiderítették, hogy néha többet számít, hogyan kérdezünk, mint az, hogy mit. Jobban tesszük, ha elfogadjuk a társadalmi különbségeket, mint ha tagadnánk a létezésüket. Minden párbeszédre hatással vannak az érzelmek, bármennyire racionális legyen is a téma. Amikor dialógust kezdeményezünk, előnyös egyfajta egyeztetésként tekinteni rá, ahol a fődíj a különféle igények pontos kiderítése.

De ami a legfontosabb: minden beszélgetés legfőbb célja a kapcsolódás.

***

Ez a könyv részben a saját kudarccal teli kommunikációs kísérleteim eredménye. Néhány évvel ezelőtt megkértek arra, vegyek részt egy viszonylag összetett projektfolyamat lebonyolításában. Azelőtt sosem menedzseltem semmit – ám annál több főnök keze alatt dolgoztam. Emellett a Harvard Business Schoolban szerzett diplomával büszkélkedhettem, újságíróként pedig szakmámba vágott a kommunikáció! Meg se kottyan!

Mint kiderült, mégis. Remek ütemterveket vázoltam fel, megterveztem a logisztikát. Ám a kapcsolatteremtéssel minduntalan meggyűlt a bajom. Egyik nap egy munkatársam elmondta, hogy úgy érzi, semmibe veszem a javaslataikat, és nem ismerem el az eredményeiket. – Ez végtelenül frusztráló – tette hozzá.

Megköszöntem az észrevételét, és különféle lehetséges megoldásokat javasoltam. Talán ő vezethetné a meetingeket? Vagy egyértelműsítsük a szervezeti hierarchiát, és tételesen soroljuk fel a feladatokat? Vagy mi lenne, ha… – Nem is hallod, amit mondok – szólt közbe a kollégám. – Nem kell pontosabb feladatmeghatározás. Az kell, hogy jobban tiszteljük egymást. – A munkatársak egymáshoz fűződő viszonyáról akart velem beszélgetni, miközben én gyakorlati kihívásokat láttam mindenütt. Elmondta, hogy több empátiára van szüksége, én meg ahelyett, hogy odafigyeltem volna, megoldásokkal bombáztam.

Az igazat megvallva otthon is előfordultak hasonló helyzetek. A családdal nyaralni indultunk, én meg szinte kerestem a problémákat. Nem azt a szobát kaptuk, amit ígértek; az előttem ülő férfi a lábamra döntötte az üléstámláját a repülőn… Mire a feleségem a lehető legészszerűbb javaslattal élt: miért nem összpontosítok inkább az utazás pozitív elemeire? Ezen persze felhúztam magam, mert úgy éreztem, nem fogja fel, hogy a támogatására van szükségem (hiszen jogosan bosszankodom ezen-azon!), nem a józan tanácsaira. Máskor meg, amikor a gyerekeim beszélgetni akartak velem, annyira lefoglalt a munka vagy más tevékenység, hogy csak fél füllel figyeltem oda, míg faképnél nem hagytak. Ha így visszagondolok: cserben hagytam a számomra legfontosabb embereket, és még azt sem tudtam, hogyan tehetném ezt jóvá. A kudarcaim annál is inkább összezavartak, mivel íróként életvitelszerűen kellene kommunikálnom. Akkor miért jelentett ekkora kihívást, hogy kapcsolódni tudjak azokhoz, akik a leginkább számítanak, és meghalljam őket?

Az az érzésem, hogy nem én vagyok az egyetlen. Mindannyian vallottunk már kudarcot, amikor meg kellett volna hallgatnunk a barátainkat, kollégáinkat, amikor értékelnünk kellett volna, hogy megpróbálnak közölni valamit – amikor meg kellett volna hallanunk őket. És néha előfordul, hogy még beszélnünk sem sikerül érthetően.

Ez a könyv tehát megpróbál magyarázatot adni a félrecsúszott kommunikációra, és arra, hogy ez miként orvosolható. A lényege néhány kulcsmozzanaton alapul.

Az első, hogy sok esetben három beszélgetés zajlik egyszerre. A praktikus, döntésközpontú eszmecserék azt a kérdést teszik fel, hogy Miről van szó valójában? Az érzelmi töltésű beszélgetések fő kérdése: Hogy érezzük magunkat? A szociális jellegű társalgás fókuszában pedig azt boncolgatják, hogy Kik vagyunk? Egyazon dialógus során nemritkán ide-oda flipperezünk e három beszélgetéstípus között. Ha azonban egy-egy pillanatban nem ugyanabban a fajtájú beszélgetésben vagyunk, mint a partnerünk, akkor nem valószínű, hogy sikerül kapcsolódnunk egymáshoz.

Sőt mi több, mindhárom párbeszédtípus a maga logikáját követi, és más és más készségeket igényel. A jó kommunikációhoz tehát meg kell tudnunk állapítani, hogy éppen milyen társalgás folyik, és megérteni annak működését.

A három beszélgetéstípus

Miről van szó valójában?

Hogy érezzük magunkat?

Kik vagyunk?

Ebből következik könyvem második kulcsmozzanata. A legtartalmasabb eszmecserék érdekében „tanulságos beszélgetést” kell lefolytatnunk. Konkrétan azt akarjuk kideríteni, hogy mások miként látják a világot, miközben megpróbáljuk megértetni velük a mi nézőpontunkat.

Az utolsó kulcsmozzanat nem is annyira egyetlen gondolat, mint inkább egy általam levont tanulság: bárkiből lehet szuperkommunikátor – és sokan közülünk már eleve azok, ha képessé válnak felszabadítani a megérzéseiket. Mindenki megtanulhat tisztábban hallani, mélyebb szinten kapcsolódni. E könyv lapjain találkozni fogunk a Netflix menedzsmentjével, az Agymenők alkotóival, kémekkel és sebészekkel, a NASA pszichológusaival és a Covid kutatóival, akikben az a közös vonás, hogy beszédük és odafigyelésük átformálásával látszólag óriási szakadékokat áthidalva is képessé váltak kapcsolatot létesíteni másokkal. És azt is látni fogjuk, hogy az ő tanulságaik miként alkalmazhatók a mindennapi társalgásban: munkahelyi, baráti, szerelmi vagy éppen a gyerekeinkkel folytatott beszélgetéseinkben, vagy ha a kávézóban a baristával, vagy a buszon egy rendszeres útitárssal akarunk szóba elegyedni.

Annál is fontosabb ez, mivel a tartalmas beszélgetés elsajátítása ma sok szempontból sürgetőbb feladat, mint valaha. Nem titok, hogy a világ mindinkább polarizálódik, így nehéz odafigyelnünk – és elérnünk azt, hogy meghallgassanak. De ha oda tudunk ülni egy asztalhoz, meg tudjuk hallgatni egymást, ugyanakkor – ha nem is értünk mindenben egyet – megértjük a másikat, és kimondjuk, hogy mire van szükség, akkor nagy lépést tehetünk a gyümölcsöző együttélés felé.

Minden tartalmas beszélgetés számtalan apró döntésből épül fel. Egy-egy röpke pillanatban a helyes kérdés, egy fájó beismerés vagy egy együttérző szó alapjaiban változtathatja meg a párbeszédet. Egy néma kuncogás, egy alig hallható sóhaj, egy bátorító mosoly is el tudja oszlatni a feszültséget: van, aki megtanulta, miként vegye észre a kínálkozó lehetőséget, miként ismerje fel az aktuális beszélgetéstípust, és értse meg a másik valós igényeit. Ők már tudják, hogy kell meghallani azt, ami kimondatlan, és úgy beszélni, hogy azt mások érdeklődve hallgassák.

Ez tehát egy olyan könyv, amely azt térképezi fel, hogyan kommunikálunk és hogyan teremtünk kapcsolatot. Arról szól, hogy miképpen kell a megfelelő beszélgetést – az alkalmas pillanatban – lefolytatni ahhoz, hogy az mindent megváltoztasson.

A HÁROM BESZÉLGETÉSTÍPUS

ÁTTEKINTÉS

A társalgás a közösségteremtő levegő, ami éltet bennünket. Szüntelenül társalgunk a családunkkal, barátainkkal, idegenekkel, munkatársakkal, néha még az állatainkkal is. SMS-t vagy e-mailt küldünk, posztolgatunk, és használjuk a közösségi médiát. Gépelünk, beszédfelismerő szoftvert használunk, esetleg kézzel írt levelet küldünk, és nagy ritkán nyögésekkel, mosolyokkal, grimaszokkal, sóhajtásokkal közlünk dolgokat.

De nem minden társalgás egyenértékű. Egy tartalmas eszmecsere csodálatos érzést tud okozni, mintha valami fontos nyilvánulna meg benne. „Az életközösség köteléke, legyen bár szó házasságról vagy barátságról, végső soron a társalgás” – fogalmazott Oscar Wilde.

A tartalmas beszélgetések azonban szörnyű érzést is okozhatnak, amikor félresiklanak. Frusztrációt okoznak, csalódást keltenek, elszalasztott esélyt jelentenek. Összezavarnak, felzaklatnak, és már azt sem tudjuk, hogy bárki felfogott-e bármit az elhangzottakból.

Miben áll a különbség?

A következő fejezetből kiderül majd, hogy az agyunk úgy fejlődött, hogy sóvárogjon a másikhoz való kapcsolódás után. A másokra való megbízható ráhangolódás azonban feltételezi, hogy megértjük a kommunikáció működését, és – ami a legfontosabb – felismerjük, hogy egyidejűleg mindig ugyanabban a fajta beszélgetésben kell részt vennünk másokkal, ha kapcsolatot akarunk teremteni.

A szuperkommunikáció nem valami veleszületett specialitás, de aki képes rá, az alaposabban belegondolt a beszélgetések alakulásába, sikerük vagy kudarcuk okaiba, és az egyes párbeszédek során felmerülő szinte végtelen számú döntésbe, amely közelebb hozhat vagy távolabb taszíthat bennünket egymástól. Ha megtanuljuk felismerni a kínálkozó lehetőségeket, másképp fogunk figyelni és beszélni is.

1. fejezet Az igazodási elv Hogyan ne toborozzunk kémeket

Ha a szívére tette a kezét, Jim Lawlernek be kellett ismernie, hogy a kémtoborzásban egy rakás szerencsétlenség volt. Olyannyira, hogy éjszakánként álmatlanul forgolódott, és nem tudta, mikor fogják kirúgni az egyetlen állásból, amit valaha is szeretett, és amelyet két évvel azelőtt nyert el a Központi Hírszerzési Ügynökség (CIA) műveleti tisztjeként.3

1982-t írtak, Lawler pedig harmincéves volt. A Texasi Egyetem jogi karán végzett erősen közepes eredménnyel, és egy sor unalmas munkája volt, mielőtt csatlakozott a CIA-hoz. Egy napon, amikor a szokásosnál is kevésbé tudta, mit kezdjen az életével, felhívta a CIA-s fejvadászt, akivel még az egyetemen futott össze egyszer. Behívták, poligráfos tesztnek vetették alá, aztán még vagy egy tucat interjú várt rá különböző városokban, majd egy csomó vizsga, ami mintha mindazt a célt szolgálta volna, hogy kiderítse, mi mindent nem tud. (Ki a fene biflázza be az 1960-as évek rögbivilágbajnokait?! – méltatlankodott Lawler.)

Valahogyan mégis elérkezett a végső megmérettetés. Nem állt jól a szénája. A vizsgaeredményei az elégséges és a közepes között billegtek. Nem volt tengerentúli tapasztalata, nem beszélt idegen nyelveket, nem szolgált a hadseregben, nem rendelkezett speciális képességekkel. A toborzótiszt azonban megjegyezte, hogy Lawler saját költségén repült Washingtonba az interjú kedvéért, kitöltötte az összes tesztet, habár egyértelműen nem volt szinte semmi fogalma a legtöbb kérdésre adandó válaszról – minden nehézségre bámulatos, habár a jelek szerint indokolatlan optimizmussal reagált.

– Miért akar ennyire belépni a CIA-ba? – szegezte neki a kérdést a tiszt.

– Egész életemben valami fontosat akartam csinálni – felelte Lawler. Hazája szolgálatára akart lenni, „demokráciát akart hozni a szabadságra áhítozó nemzeteknek”. Amint kimondta e szavakat, érezte, hogy milyen nevetségesen hatnak. Ki mond ilyet egy állásinterjún, hogy áhítozó?! Elhallgatott, vett egy mély levegőt, aztán kibökte, ami a szívét nyomta: – Üresnek érzem az életem. Valami tartalmas dolog részese akarok lenni.

Egy héttel később kézhez kapta az állásajánlatot. Habozás nélkül igent mondott, és jelentkezett Camp Pearyben – a Farmon, ahogy a bennfentesek a CIA virginiai kiképzőközpontját nevezik –, hogy kitanulja a zárfeltörés, a fedett információcsere, a titkos megfigyelés csínját-bínját.

A Farmon oktatott tananyag legmeglepőbb eleme azonban a társalgás művészetére fordított megkülönböztetett figyelem volt. Az ott töltött időszak alatt Lawler megtanulta, hogy a CIA kötelékében az embernek lényegében a kommunikáció a szakterülete. A terepmunka nem abból állt, hogy az ügynök árnyékban bujkáljon vagy gépkocsiparkolókban sutyorogjon. Fogadásokon kellett emberekkel beszélgetnie, követségeken kellett barátkoznia, és külföldi hivatalnokokkal kellett kapcsolatot létesítenie abban a reményben, hogy eljön a nap, amikor fű alatt meg lehet velük beszélni valamilyen kritikus hírszerzési információt. A kommunikáció fontosságára példaként szolgál, hogy a CIA képzési módszertanában kiemelt helyen szerepel: „Találjuk meg a kapcsolatteremtés módjait. A műveleti tiszt célja elérni, hogy a potenciális ügynök – remélhetőleg jó okkal – elhiggye, hogy a műveleti tiszt egyike azon keveseknek, sőt talán az EGYETLEN személy, aki igazán megérti őt.”4

Lawler remek érdemjegyekkel végezte el a kémképzőt, és Európába küldték. Külföldi bürokratákkal kellett baráti kapcsolatot létesítenie, követségi attasék bizalmát kellett elnyernie, és más, az őszinte beszélgetésekre nyitott forrásokat kellett fellelnie. Főnökei azt remélték az így megnyíló információs csatornáktól, hogy a világpolitikai ügyeket kissé kezelhetőbbé tehetik.

***

Lawler kiküldetésben töltött első néhány hónapja nyomorúságos eredményt hozott. Mindent megtett azért, hogy beolvadjon. Csokornyakkendős estélyekre járt, a követségek környékén található bárokban italozott. Mindhiába. Egy síelés alkalmával összeismerkedett a kínai delegáció egyik hivatalnokával, és többször is meghívta ebédre meg koktélozni. Nagy nehezen összeszedte minden bátorságát, és megkérdezte újdonsült barátjától, nincs-e kedve egy kis mellékest keresni a követségen hallott szóbeszédekkel. A férfi azt felelte, hogy köszöni, de elég jómódú családból származik, és a főnökeinek megvan az a rossz szokása, hogy az ilyesmiért kivégzik az embert. Úgyhogy inkább kihagyná.

A szovjet konzulátus egyik recepciósa is ígéretesnek tűnt, mígnem Lawlert a felettesei diszkréten félrevonták, és elmagyarázták neki, hogy a nő a KGB-nek dolgozik, és épp azon fáradozik, hogy beszervezze őt.

Lawler karrierjét egy véletlen lehetőség mentette meg: az egyik CIA-s kollégája megemlítette neki, hogy hamarosan látogatóba érkezik egy fiatal közel-keleti nő, aki országának külügyminisztériumában dolgozik. „Yasmin épp a szabadságát tölti – folytatta a munkatárs – a fivérével, aki Európába költözött.” Néhány nappal később Lawler egy vendéglőben „véletlenül” összefutott a hölggyel, és olajspekulánsként mutatkozott be neki. Beszédbe elegyedtek, és Yasmin elmondta neki, hogy a testvére mindig elfoglalt, még egy városnézés sem fért bele az idejébe. Magányosnak tűnt.

Lawler másnapra meghívta ebédre, és az életéről kérdezgette. Milyen a munkája? Nem nehéz egy olyan országban élni, ahol nemrég konzervatív forradalom ment végbe? Yasmin elárulta neki, hogy gyűlöli a hatalomra került vallási radikálisokat. Minden vágya az volt, hogy elhagyhassa a hazáját. Párizsba vagy New Yorkba akart menni, de ehhez pénz kellett, és még a mostani rövid utazásra is hónapokig kellett gyűjtögetnie.

Lawler vérszemet kapott, és megemlítette, hogy az olajtársasága tanácsadót keres. Mellékállásról van szó, magyarázta neki, amit a külügyminisztériumi munkája mellett is végezhetne. De van lehetőség előlegigénylésre.

– Pezsgőt rendeltünk, és azt hittem, menten elsírja magát, olyan boldog volt – mesélte el nekem Lawler.

Az ebéd végeztével visszarohant az irodába, hogy beszéljen a főnökével. Végre sikerült beszerveznie egy kémet!

– Erre azt mondja nekem: „Gratulálok! A központ repesni fog az örömtől. Most pedig el kell mondanod neki, hogy a CIA-tól jöttél, és a kormányával kapcsolatos információk kellenek tőle.” – Lawler szerint ez borzasztó ötlet volt. Ha őszintén beszélne Yasminnal, a nő soha többé nem állna vele szóba.

A főnöke azonban elmagyarázta, hogy nem fair valakit a CIA-val való együttműködésre kérni úgy, hogy közben elhallgatják előle az igazat. Ha Yasmin kormánya rájön, a nőt azonnal bebörtönzik, és talán ki is végzik. Tudatában kellett lennie, hogy mekkora kockázatot vállal.

Lawler tehát többször is találkozott Yasminnal, és csak a megfelelő pillanatot kereste, hogy elárulja, ki is valójában a megbízója. Minél több időt töltöttek egymás társaságában, Yasmin annál inkább megnyílt előtte. Szégyellte, hogy országának kormánya újságszerkesztőségeket zár be, és korlátozza a szólásszabadságot. Azonkívül megvetette a hivatalnokokat, akik kizárták a nőket bizonyos egyetemi szakokról, és minden nőt arra köteleztek, hogy nyilvános helyen hidzsábot hordjon. „Amikor eredetileg kormányzati állásra jelentkezett – magyarázta –, nem is gondolta volna, hogy ennyire rossz irányt vehetnek a dolgok.”

Lawler úgy érezte, hogy ez az a jel, amire várt. Egyik este, vacsora közben elárulta, hogy ő valójában nem olajspekuláns, hanem amerikai hírszerzési tiszt. Közölte Yasminnal, hogy az Egyesült Államok is pontosan azt szeretné, amit ő: aláásni Yasmin országában a teokráciát, meggyengíteni a jelenlegi vezetést, és véget vetni a nők elnyomásának. Bocsánatot kért, amiért hazudott a kilétét illetően, de az állásajánlat ettől még érvényes maradt. Vajon vállalja Yasmin a CIA-val folytatott együttműködést?

– Miközben beszéltem, a szeme egyre tágabbra nyílt, az abroszt markolászta, és közben csak rázta a fejét: nem-nem-nem. Mire a mondókám végére értem, sírva fakadt, én pedig tudtam, hogy nekem lőttek – mesélte nekem Lawler. – Elmondta, hogy ezért meggyilkolják az embert, és nem áll módjában segíteni nekem. – Lawler sehogy sem tudta rábeszélni, hogy legalább fontolja meg az ajánlatot. – Amint lehetett, szabadulni akart tőlem.

Lawler közölte a főnökével a rossz hírt.

– Erre azt mondja nekem: „Már mindenkinek elmondtam, hogy beszervezted a nőt! A főosztályvezetőnek, az irodafőnöknek, ők meg továbbították az infót Washingtonba. Most meg azzal jössz, hogy nem sikerül nyélbe ütni a szerződést?”

Lawlernek fogalma sem volt, hogyan tovább.

– Nem volt az a pénz, nem volt olyan ígéret, amiért Yasmin vállalta volna az öngyilkos kockázatot – magyarázta nekem. Már csak abban reménykedhetett, hogy sikerül meggyőznie Yasmint arról, hogy bízhat benne, és hogy megérti és védelmébe veszi őt.

De hogyan?

– Arra tanítottak a Farmon, hogy egy személy beszervezéséhez meg kell győznünk az illetőt afelől, hogy fontos a számunkra, vagyis valóban fontosnak is kell lennie a számunkra, tehát valamilyen módon kapcsolódnunk kell hozzá. Nekem pedig fogalmam sem volt, hogy ezt miként érhetném el.

***

Hogyan létesítsünk valóságos kapcsolatot egy másik személlyel? Hogyan ösztökéljünk valakit egy beszélgetés során arra, hogy vállaljon rizikót, vágjon bele egy kalandba, fogadjon el egy állást, menjen el egy randira?

Csökkentsük a tétet! Mi van, ha a főnökünkkel akarunk közelebbi kapcsolatba kerülni, vagy új barátra szeretnénk szert tenni? Őket hogy győzzük meg arról, hogy ne legyenek olyan tartózkodók? Miként éreztessük velük, hogy figyelünk rájuk?

Az elmúlt néhány évtized során az emberi viselkedés és az agy kutatásának új módszereivel párhuzamban ezek a fajta kérdések arra sarkallták a tudósokat, hogy a kommunikáció szinte minden aspektusát megvizsgálják. Elemezték, hogy az elménk miként szívja magába az információt, és azt találták, hogy a beszéd általi kapcsolódásaink erőteljesebbek, egyszersmind bonyolultabbak is, mint valaha gondoltuk. A hogyan kommunikálunk – az öntudatlan döntéseink, amikor beszélünk és figyelünk; a kérdések, amelyeket felteszünk; és a gyengeségeink, amelyeket felfedünk; de még a hangnemünk is – hatással lehet arra, hogy kiben bízunk; kinek engedjük, hogy meggyőzzön minket, és kinek a barátságát keressük.

Ezen új felismerések mellett kutatások sokasága igazolta,5 hogy minden beszélgetésben ott rejlik a neurológiai szinkronizálódásnak, agyunk és testünk egymásra hangolódásának lehetősége – a légzésünk szaporaságától kezdve a lúdbőrözés jelenségéig –, amit azonban sokszor észre sem veszünk, pedig befolyásolja, hogyan beszélünk, hallgatunk és gondolkozunk. Vannak, akik egyszerűen képtelenek szinkronba kerülni másokkal, beszéljenek akár a legközelebbi barátaikkal is. Mások – nevezzük őket szuperkommunikátoroknak – mintha minden erőfeszítés nélkül szinkronba kerülnének szinte bárkivel. A legtöbben e két szélsőség között helyezkedünk el. De megtanulhatunk tartalmasabban kapcsolódni egymáshoz, ha megértjük, hogy működnek a beszélgetések.

Jim Lawler előtt mindenesetre igen komornak ígérkezett a Yasminnal létesítendő kapcsolat felé vezető út.

– Tudtam, hogy a legjobb esetben is egyetlen esélyem lehet még beszélni vele – mondta el nekem. – Ki kellett találnom, hogyan érhetek el áttörést.

Kiadja 2024-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Varga Andrea

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Korrektor: Malinoczki Judit

ISBN 978 963 13 7074 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Asap Condensed – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Open Sans – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License