KOLLÁR BETTI

Kollár Betti: Kosársuli – Újra a pályán

Copyright © 2023 by Kollár Betti

ISBN: 978 963 598 176 2 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Grafikai munka: Bakos Fanni

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Kótai Kata, Virág Sándor

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: romantikus

Márkónak, a bátyámnak,

akire mindig számíthatok

1. FEJEZET

„Az elhivatottság valóra váltja az álmokat.”

– Kobe Bryant

Konrád a szobámban van.

Egész pontosan a szobám ajtajában ácsorog, kezét mélyen a zsebébe süllyesztve. A tekintetem ide-oda cikázik, de szerencsére nincsenek a padlón ottfelejtett sportmelltartók vagy zoknik. Legalább leterítettem az ágyamat, bár egy kupacban áll alatta minden, amitől úgy néz ki, mintha valaki bujkálna benne. Rendszerint erre marad csak időm reggel, de hát mégiscsak esztétikusabb ágytakaróval, mint anélkül. Azonnal a tigrises matricákra téved a tekintetem az egész alakos tükröm sarkában, és két óriási plüsskutya trónol az ágyamon, amiket már késő lenne elrejteni.

A szívem sebesen ver, úgy érzem, menten elájulok, és mehetünk is vissza a sürgősségire. Próbálok laza testtartást magamra erőltetni, miközben legszívesebben az ágyra vetődnék, hogy a paplan alá tuszkoljam Morzsát és Buksit. Nyolcévesen a szemem is kisírtam, hogy megkaphassam szülinapomra Buksit. Olyan drága volt, hogy visszahordtam minden más ajándékot, amit előtte választottam a játékboltban, és a kutyát szorongatva azt mondtam a szüleimnek, nekem csak ő kell. Hűséges társam volt idáig, most azonban gyerekesnek érzem, hogy még mindig vele alszom. Nem mintha ölelgetném… Általában a padlón végzi reggelre, mert álmomban lerúgom az ágyról, de na. Konrádnak fix, hogy nincsenek plüssök az ágyán.

A gondolataim lázasan kavarognak, a fejem enyhén lüktet a fáradtságtól. Magamnak köszönhetem ezt a szitut, persze korábban eszembe sem jutottak a matricák és a plüss.

Az egész ott kezdődött, hogy a vérszegénység és a kialvatlanság következtében elájultam edzés után, és csak a Szent János Kórház sürgősségijén tértem magamhoz. De nemcsak anyu várt rám, hanem Konrád is. Kiderült, hogy megismerkedtek, míg én ki voltam ütve. Szerettem volna én bemutatni Konrádot anyának, az ájult testem viszont mintha nem is lett volna velük egy helyiségben, amikor találkoztak. Csalódott vagyok, csak az vigasztal, hogy apának már tényleg én mutathatom be a barátomat.

Szóval ott feküdtem a kissé rozsdás ágyon, és máris energikusabban ébredtem. Ráadásul a tudattól, hogy Konrád végig mellettem maradt és aggódott értem, a világ tetején éreztem magamat. Aztán bejött egy orvos, és lenyomott egy ilyen dumát:

– Lecsepegett már az az infúzió, nagylány?

– Igen, azt hiszem – pillantottam fel az állványra.

– Akkor minden rendben. Parancsoljon, váltsák ki ezt a vastablettát – nyújtotta át a borostás férfi a receptet anyának, majd felém fordult. Fiatalnak tűnt, harminc körülinek, mint Szekeres. – Ne ijedj meg, ha sötét lesz a székleted, ez a tabletta mellékhatása.

Az arcom egy másodperc alatt vált paradicsompirossá, és azt hittem, menten elsüllyedek szégyenemben. Zavaromban Konrádra pillantottam, de nem nézett rám. Lehajtott fejjel álldogált az ágyam mellett, a szája sarka alig észrevehetően felfelé kunkorodott, innen tudtam, hogy remekül szórakozik.

A doktor úr még mondott valamit, de már az ő szemébe sem bírtam nézni. Elég lett volna, ha anyával közli a folyosón, nem kellett volna az egész sürgősséginek tudnia az esetleges székletváltozásomról! A fehér paplant csavargattam, és míg anya köszönetet mondott az orvosnak, én le sem vettem a szemem a takarómról.

Aztán a vizit végre továbbindult, én pedig kikászálódtam az ágyból, és felhúztam a cipőmet. Elköszöntünk a bent tartózkodó családtól, majd hármasban elhagytuk az osztályt.

A liftben anya felajánlotta Konrádnak, hogy hazavisszük, és bár Konrád hezitált (szerintem csak nem akart a terhünkre lenni), végül beleegyezett. Közben leemelte a vállamról a táskámat, és a saját vállára helyezte, amitől a szívem azonnal önálló akcióba kezdett.

A földszinten anya beugrott a gyógyszertárba, hogy kiváltsa a vastablettát (csak remélni tudom, hogy Konrád azóta már kiszelektálta a memóriájából a doki szavait), mi meg megvártuk a folyosón.

Korábban még nem jártam a Szent János Kórházban, alapvetően máshová tartozunk. Gondolom, azért vittek oda, mert az volt a legközelebb. Ami azt illeti, eléggé leharcoltnak nézett ki, a székek kopottak, a padló csupa karc volt, a fa ablakkeretekről pedig pergett le a festék.

Amikor anya – kezében vagy négy dobozzal – visszatért, zaklatottnak tűnt, és kiderült, hogy fontos hívást kapott. Segítőkészen kinyitottam a táskámat, hogy beletehesse a gyógyszert, miközben azt hadarta, hogy muszáj visszamennie dolgozni, úgyhogy mamáékhoz visz inkább, nem haza. Csakhogy a nagyszüleim a hétfő délutánokat a társaskörben töltik, ami amúgy egy klassz dolog ott Újpalotán. Mama és papa is szereti, mert vannak barátaik, programokat szerveznek nekik, kirándulni meg várost nézni járnak évente egyszer, máskor színházba vagy moziba mennek együtt.

Anya feszülten masszírozta a homlokát, mert apa hétfő esténként a keresztapámmal, Csetével jár tollasozni Újpestre, és bár tuti megbeszélték telefonon, hogy mi történt, biztos megnyugtatta, hogy minden oké, nem kell apának is iderohannia, mert csak egy kis vérszegénységről van szó. Igazán megérdemli a hétfő esti kikapcsolódást, ezért semmiképp sem szerettem volna elrángatni onnan. Szóval azt mondtam, hogy tök jól vagyok, ugorjunk haza, pihenek majd egy nagyot, és kutya bajom. Persze nem akart felügyelet nélkül hagyni, mire tovább próbálkoztam azzal, hogy csak egy óra az egész, és tényleg teljesen jól érzem magamat. Tudtam, hogy aggódik, de próbáltam megnyugtatni, hogy nincs oka rá. Láttam a tekintetén a vívódást, aztán hirtelen Konrád felé fordult.

– Konrád, ne haragudj, hogy ilyesmivel terhellek! Megkérhetnélek, hogy addig maradj Lucával? Tudom, hogy nincsen komoly baja, mégis jobban örülnék, ha felügyelné valaki.

A barátom láthatóan meglepődött, de nem annyira, mint én. Hol egyikükre néztem, hol a másikra.

– Hát persze! – tért végül magához Konrád.

Úgyhogy anya hazadobott minket (elég bűntudatosan, azt kell, hogy mondjam), majd elrohant. Nem tudom, más szülők hogyan viselkednének egy ilyen helyzetben, de azt igen, hogy az én szüleim alapvetően bíznak bennem, mert ritkán adok okot az ellenkezőjére. Mert bár stikában korrektort használok, és néha csak azért is megnézem a hajnali meccsközvetítést, sosem szöktem el buliba, nem dohányzom, nem iszom alkoholt titokban (kóstoltam már fehérbort a karácsonyi családi vacsoránál, de kirázott a hideg az ízétől). Azt figyeltem meg, hogy például az osztálytársaimmal ilyen tekintetben sok közös lehet bennünk. Sosem láttam senkit sem cigizni az udvaron vagy a kapu előtt a járdán, és nem hallottam róla, hogy titokban iszogattak volna a gólyatáborban. Azt hiszem, a felállás elég egyszerű. A BKEG-be nagy szó bejutni, és akinek sikerül, az komolyan veszi a dolgot. Mi mind elszánt sportemberek vagyunk, akik próbálják tudatosan beosztani az idejüket (jó, azért nem mindig sikerül), hogy a sok edzés mellett legyen idő a tanulásra és a pihenésre is, amitől az egész társaság valahogy fegyelmezettebb.

Torkomban dobogó szívvel pillantok Konrádra. Még nem járt nálunk. A házunk környékén és a házunk előtt igen, de a házunkban nem.

Szerencsére tegnap vasárnap volt, így legalább az edzőcuccom nincs szétdobálva. Egyszerre érzem magam izgatottnak, mégis idegesnek. Teafőzés közben (ami igazából csak vízforralást jelent) kicsit remeg is a kezem, de végül elkészül a tea (Konrád nem kér bele cukrot, csak egy kis citromlevet), és a bögrékkel az emeleten kötünk ki, a szobámban, ugyebár.

Egy ideig egyikünk sem szól semmit, amiből arra következtetek, neki is új ez a helyzet.

– Hogy tetszik a szobám? – állok egyik lábamról a másikra, mert nem tudom, mit kellene mondanom.

– Fogalmam sincs, mit szokás erre válaszolni – néz körbe, majd odasétál ahhoz a polcomhoz, amin az érmeim és a különböző emléklapok, oklevelek sorakoznak. Arra az aranyéremre vagyok a legbüszkébb, amelyiket a pestújhelyi kupa megnyerésekor kaptunk.

– Az igazat – vágom rá.

– Nem így képzeltem el – pillant rám komolyan. – Azt hittem, rózsaszín lesz a fal, olyan óriási selyemtakarós, csipkés ággyal és pipereasztallal – sorolja.

– Azt sem tudod, mi az a pipereasztal – szájalok, mire felháborodott képet vág.

– Már hogyne tudnám! Az a kis tükrös rózsaszín sminkelős asztalka – magyarázza.

– Honnan tudod ilyen pontosan a definícióját? – piszkálom.

– Mert van egy húgom – húzza ki magát büszkén.

– Gondolom, az ő pipereasztala rózsaszín – állapítom meg, Konrád pedig egyetértően helyesel. – Csak úgy mellékesen megjegyzem, ettől még nem gyári kikötés, hogy mindegyik rózsaszín legyen – vigyorgok.

– Nem?

– Nem bizony – nevetek. – Remélem, nem azért van pipereasztala, mert tényleg sminkel.

– Dehogy – legyint Konrád. – Cukorból van a rúzsa.

– Olyanom nekem is volt. Imádtam!

– És te is inkább megetted, mint hogy a szádra kented volna?

– Hát persze. Volt olyan, hogy simán leharapdáltam, mint a nyalókát – nevetek rá.

Konrád visszafordul a polchoz, és rámutat az egyik emléklapra.

– Ilyenem nekem is volt. – Mellélépek, hogy lássam, melyikre gondol. Összeér a vállunk, amitől hevesebben kezd verni a szívem.

A budapesti bajnokság emléklapját figyeli. Abban az évben kaptuk, amikor felküszködtük magunkat a C csoportba.

– Miért csak volt? – bámulom mereven a törtfehér lapon az aranyszínű betűket.

– Hát, nem tudom, hova tehettem. Valahol biztos megvan. – Meglep a válasza, mert én minden egyes oklevelet, érmet és emléklapot megtartottam, és büszkén ki is állítottam. Elbizonytalanodom, hogy talán gyerekes így őrizni őket. Aztán a kétséget máris felváltja a gondolat: Konrád talán egyszerűen csak rendetlen.

Hirtelen fáradtság lesz úrrá rajtam, ezért leülök az ágyam végébe, majd ásítok egy hatalmasat. Tudni szeretném, mi az oka, ahelyett, hogy spekulálgatnék.

– Nem fontosak neked? – érdeklődöm félig lehunyt szemmel.

Az íróasztalhoz megy, és fordítva leül székre, kezével hanyagul megtámaszkodva a háttámlán.

– Dehogynem. Csak nekem valahogy megélni fontos, meg az emlék, nem pedig a megnyert tárgy.

– Nekem fontos a tárgy is – felelem.

– Szerintem nem kell, hogy ugyanúgy gondolkodjunk erről – nyugtat meg. – Igazából jó is, hogy neked fontos, mert így legalább láthattam, milyen versenyeken vettetek részt. Ez a pestújhelyi kupa ilyen kerületi dolog?

– Aha – mászom feljebb az ágyon, és hátamat a falnak döntöm.

– Olyan nálunk is volt.

– És nyertetek? – érdeklődöm álmatagon.

– Néhányszor.

Hallgatunk egy ideig, és mintha el is aludnék egy percre, de mégis kényszerítem magam, hogy újra kinyissam a szemem.

– Te nem vagy fáradt? – pillantok Konrádra, hiszen emlékeim szerint ő is alig aludt az éjjel.

– Majd alszom otthon – mosolyog rám. – Most azt a feladatot kaptam, hogy őrizzelek.

Elmosolyodom, azután kievickélek az ágy tőle távolabb eső részére. Ezt a franciaágyat a szobával együtt kaptam, és imádom. Már babakoromban is szétvetett végtagokkal szerettem aludni, ráadásul ha nem fordulok meg vagy százszor, és nem veszek fel ötven különböző pozíciót alvás közben, akkor egyet sem.

– Rosszul érzem magam, ha csak ott ülsz. Egész nap talpon voltál, és engem menedzseltél. Neked is jár a pihenés – erősködöm, pedig majd leragad a szemem.

– Nekem tök jó itt, Bokasérült Lány, ne emészd magad emiatt.

Nem tudom, mi van velem, talán csak álmodom az egészet.

– Akkor sem jössz, ha szépen kérlek?

– Nem.

– És ha szomorú leszek?

– Akkor sem.

– És ha sírni is fogok? – sandítok fel rá fél szemmel.

– Akkor lehet. – Bár nem bírom nyitva tartani a szemem, de azért megpróbálkozom egy sírástettetéssel.

– Ez elég gyenge volt – kuncog. – De most már aludj, és pihend ki magad.

A hangja gyengéd és megnyugtató, így nem ellenkezem tovább, csak hagyom, hogy elnyomjon az álom.

Amikor felébredek, a szobámban teljesen sötét van.

Amíg aludtam, valaki lekapcsolta a nagy villanyt, és a hangulatvilágításra szolgáló csillagos lámpámat is. Körbetapogatom az éjjeliszekrényemet, és az ujjaim rátalálnak a kapcsolóra. Kellemes sárgás fény tölti be a szobát, de Konrád már nem ül az íróasztalnál.

Megdörzsölöm a szemem, és nyújtózom egy nagyot. A digitális órám este tízet mutat, és még mindig kicsit nyomottnak érzem magam. Kimászom az ágyból, és leveszem a kényelmetlen szűk farmeremet, melegítőbe bújok, és lebattyogok a földszintre. Apa és anya éppen a konyhában sertepertélnek.

– Jól vagy, bajnok? – pillant fel apa a mosogatásból. Ingét könyékig feltűrte, a családi örökségként becsült érzékeny, világos bőrünkre tekintettel sárga gumikesztyűt húzott.

– Persze – ölelem meg oldalról, ő pedig nyom egy puszit a fejemre.

– Mondanám, hogy a frászt hoztad rám, de mire anya hívott, már tudta, hogy csak a vas- és alváshiány – csóválja a fejét.

– Azt hiszem, még reggelizni is elfelejtettem, olyan fáradt voltam – húzom el a számat bocsánatkérően.

– Luca, jobban oda kell figyelned magadra – néz rám anya szigorúan, én pedig helyet foglalok az étkezőasztalnál. – Elájultál! Ez nagyon komoly dolog.

– Tudom, és ne haragudj. Nem fogok többé sulinap előtt éjszakázni. Majd meghaltam az edzésen – ígérem, és komolyan is gondolom. Nem szeretném, ha úgy érezné, hiba volt engednie a Kosársulit, de ehhez bizonyítanom kell. És az ájulás tuti nem volt jó pont a BKEG javára.

– Rengeteget edzetek, és tudom, milyen sokat tanulsz, hogy jók legyenek az eredményeid – tesz elém egy bögre kakaót, leül velem szemben, és megszorítja az asztalon pihenő jobbomat. – Muszáj eleget pihenned, odafigyelned az étkezésekre, és tudatosan beosztanod a szabadidődet. Az egészséged a legfontosabb!

– Így van, bajnok. Annál semmi sem előrébb való – helyesel apa a mosogatótól.

– Tudom, és tudatosabb leszek. Esküszöm. – Megkönnyebbülés árad szét a mellkasomban, és örülök, hogy anya észrevette, mennyire igyekszem, és annak is, hogy sikerült ilyen jól lekommunikálnunk a dolgot. Tartottam egy kicsit a szentbeszédtől, vagy hogy úgy gondolja, talán túl sok nekem a suli meg az edzések, de szerintem most közös nevezőre jutottunk.

Míg apa új szivacsért megy a kamrába, sietve anyához fordulok.

– Konrád mikor ment el?

– Amikor hazaértem – teszi keresztbe a lábát, kardigánja lelóg a székről kétoldalt. – Nem akart felébreszteni – magyarázza.

– Apa találkozott vele? – suttogom.

– Pont összefutottak a kapuban – nevet.

– Értem – húzom el a számat, és csalódottan dőlök hátra.

– Mi a baj, kincsem?

– Nem így akartam bemutatni nektek. Valójában be sem mutathattam – biggyesztem le a számat, aztán nekilátok a kedvenc hosszú nyelű kanalammal a kakaómat kavargatni. Tétován pillantok fel anyára. – Egyébként mi a benyomásod róla?

– Nagyon udvariasnak és kedvesnek tűnt. Úgy láttam, igazán kedvel téged – mosolyog rám biztatóan. Nagy kő esik le a szívemről, mert anya nem az a típus, aki a kedvemért ne mondana igazat.

A kezdeti csalódottságom helyét máris átveszi az öröm, és szélesen vigyorogva lapátolok be egy tál kakaós tejbegrízt (amit gyógyító célzattal kaptam).

A szobámba visszavonulva előhalászom a telefonomat, és tárcsázom Konrádot.

– Szép jó reggelt, Bokasérült Lány! – szól bele jókedvűen. Olyan jó hallani a hangját, és arra gondolok, mennyire jólesett, hogy ott maradt a kórházban, várva, hogy felébredjek.

– Már-már Csipkerózsika alvásrekordjait döntögetem, igaz?

– Lehet, a csókomtól sem keltél volna fel – vélekedik. – Ne haragudj, hogy eljöttem, de nem akartalak felébreszteni.

– Köszönöm. Épségben hazaértél?

– Persze. Hogy érzed magad?

– Egész kipihentnek – felelem őszintén.

Hallgatunk, aztán én töröm meg a csendet.

– Szóval megismerted anyukámat és apukámat is…

– Így volt.

– Máshogy terveztem – hajtom le a fejem szomorúan, a puha shaggy szőnyegem rojtjait babrálva.

– A szüleid jó fejek – közli Konrád némi hallgatás után.

– Mernél mást mondani! – vigyorodom el, de szívből örülök neki, hogy ez az első benyomása róluk. Mert ha magától mondta, úgy, hogy nem is kérdeztem rá, akkor minden bizonnyal így is gondolja. – Örülök, de akkor sem így terveztem a megismerkedéseteket.

– Szerintem túl nagy jelentőséget tulajdonítasz neki.

– Nem igaz.

De igaz. Úgy képzeltem, hogy megbeszélünk egy alkalmat, Konrád átjön, együtt ebédelünk, aztán NBA-meccset nézünk a tévében, hogy apával is egymásra hangolódhassanak. Mert hát ez igenis egy fontos pillanat! Megismerni egymás szüleit egyáltalán nem elhanyagolható!

– Kétszer is a tervezés szót használtad.

– Jó, oké – sóhajtok lemondóan. – Igen. Az van, hogy bármilyen lehetséges lefolyást elképzeltem, csak azt nem, hogy mindkét alkalommal kiütve szundikálok majd – ingatom a fejemet. Konrád nevet, de nem értem, mi a vicces ebben, mert én halálosan komolyan gondolom. Neki nem fontos, hogyan ismerkednek meg? Én tuti ki lennék akadva, ha úgy találkoznék a szüleivel, hogy ő nincs jelen. Nem is tudom, mit csinálnék zavaromban.

– Szerintem ennek akkor sincs jelentősége – vélekedik.

Neki talán nincs. Nekem viszont van, és bár örülök, hogy anya szimpatikusnak találta, nagyon szerettem volna én bemutatni őket egymásnak. És ez nem egy olyan dolog, ami később bepótolható.

2. FEJEZET

„Hajtani kell. Jól kell játszani. Semmi sem jön magától.”

– Stephen Curry

A kórházas-ájulásos esetet (amit Krisz csak úgy emleget, hogy a Szegény Vérség) nehezebb hetek követik.

November végén, december elején nyakunkon a félévzárás, és mintha egyfolytában témazárókat írnánk, vagy épp azokra tanulnánk.

Na, jó, Konrád és Krisz esetében nem hiszem, hogy az „egyfolytában tanul” kifejezés egészen helytálló volna, de az én szempontomból biztosan. Konráddal szinte alig találkozunk, és sokkal ritkábban beszélünk sulin kívül, mint korábban. Néha felhívjuk egymást, akár videochaten, akár csak simán, illetve üzenetváltások is akadnak, de jóval kevesebb. És a nagy hajtásnak ez az ára egyáltalán nem kedvemre való.

A sok készülésnek hála viszont a decemberi témazáróim többsége egészen jól sikerül. Még a törim se lett olyan vészes, mint vártam, sikerül egy „épphogy négyest” összekaparnom.

A legszórakoztatóbb tz-nek egyértelműen a keddi nyelvtan bizonyult, holott Regin és Csengén kívül senkinek sem lett ez a kedvenc tárgya. Viszont a feladatlapok kiosztása után nagyjából öt perccel, az első feladat megoldása (vagy átugrása, ki tudja) után a másodikat elolvasva Bence halkan megszólalt.

– Mi van? Nem értem, milyen párokat kell keresni!

– Ez nem valami társkereső, ember, hanem nyelvtandoga – felelte Krisz a saját tesztjére koncentrálva, de olyan hangosra sikerült a párbeszédük, hogy az egész osztály fültanúja lehetett. Vigyorogva fordultam vissza a saját dolgozatomhoz, és utána máris valamivel oldottabban próbáltam tovább párosítani a példákat a különböző sajtóműfajokkal.

A hét utolsó dolgozatát pénteken, a hatodik órában írjuk. Matekot. Hurrá!

– Mit csinálsz? – érdeklődik Konrád, szórakozottan csavargatva a copfom végét.

– Átolvasom a jegyzeteimet – felelem, fel sem pillantva a füzetemből. Azon vagyok, hogy átnézzem a halmazokat, mert úgy érzem, ott maradtak hiányosságok a definíciókat illetően, de nehezemre esik koncentrálni, miközben Konrád a hajammal játszik.

– Izgalmas lehet – jegyzi meg.

– Akár te is kipróbálhatnád – ajánlom.

– Ugyan, Bokasérült Lány! Hisz ebben az egyben vagyok igazán penge – engedi el a hajamat, és inkább a padra könyököl. Engem néz. Egészen pontosan az arcomat.

– Más is van, amiben penge vagy – pillantok fel, mélyen az övébe fúrva a tekintetem.

– Ja, csak annak nem sok köze van a sulihoz – ért egyet, én pedig a fejemet ingatom. Kinyújtom a kezem, és megsimítom a szeplőit (újabban ez a kedvenc részem az arcán, és nem bírom megállni, állandóan szeretném megérinteni), mire lehunyja a szemét.

– Olyan fantasztikus vagy – suttogom, és komolyan is gondolom.

Kit izgat, hányas irodalomból vagy bioszból, ha annyira figyelmes, hogy Túró Rudit szerez nekem, amikor letört vagyok? Hogy sosem úgy viccelődik, hogy azzal megbánt másokat. Hogy annyira komoly és elszánt a tekintete, amint megkezdődik az edzés, és képes az elejétől a végéig elkalandozás nélkül odakoncentrálni. Hogy abban a pillanatban, amint olyat talál, amit szeret és élvez, maximálisan odaadó tud lenni, legyen szó a kosárról, a matekról vagy néha, úgy érzem, akár rólam is.

Kinyitja a szemét, és észreveszem, hogy ugyan csak egy rövid pillanat erejére, de zavarba jön a kijelentésemtől. Zavartan köszörüli meg a torkát.

– Ezt most csak azért mondod, hogy segítsek doli közben?

– Persze hogy azért. Mi másért? – vágom rá, de aztán visszairányítom a tekintetem a halmazokra. – Hagyjuk ezt a vitát inkább későbbre.

– Igen. Még át kell olvasnom az anyagot – kontrázik, majd előkapja a füzetét, és véletlenszerűen felcsapja.

Megkérdezem, miért nem tanul rendesen. Nem arról van szó, hogy tele lenne rossz jegyekkel, hiszen mindenki nagyon komolyan veszi, hogy folyamatosan figyelik a jegyeinket, és ha félévkor nincs meg a 3,8-as átlag, akkor bukjuk a kezdőt. És Konrád, ahogy mindannyian, nagyon odafigyel arra, hogy ez még véletlenül se történhessen meg.

– Nem is tudom, valahogy nincs motivációm – von vállat. – A 3,8-on kívül persze.

– Mármint?

– Mármint milyen ez az oktatás? A matek oké, azt szeretem, mert érdekes. De miről szól például a töri? Be kell magolnunk egy csomó mindent. És az irodalom? Sajnálom, hogy nem érdekel az ősi magyar, görög vagy római irodalom. A kötelezőkről már nem is beszélve!

– Világos, de attól még sok minden van, ami hasznos, és az alapműveltség része. – Igyekszem megfogalmazni, hogy időnként nekem is megcsappan a motivációm, mégis próbálkozom. – Valahogy el kell sajátítani az alapokat.

Az arcára van írva, hogy nem ért egyet, ezért inkább más irányból közelítek.

– Motivációt akarsz? Tessék, megkapod! Szakítok veled, ha nem lesz ötös a matekod – jelentem ki faarccal.

– Na, most már tényleg van – röhögi el magát.

– Nem viccelek – folytatom rezzenéstelen arccal, mire lehervad az arcáról a mosoly.

– Ezt a kis motivációs bombát ledobhattad volna három nappal ezelőtt is – kezdi vadul lapozgatni a füzetét, mire elvigyorodom.

Konrád abbahagyja a heves műveletsort, és rám néz.

– Igyekezni fogok – ígéri, és tudom, hogy nincs mitől tartanom. Erre a témazáróra hétszentség, hogy rendesen felkészült. – Nem hiányzik a szakítás – teszi hozzá mélyen a szemembe nézve.

– Hogy ment a matek? – fordulnak hátra a lányok óra után.

– Jól – mosolygok elégedetten. Az ötössel kapcsolatban vannak kételyeim (persze hogy benne volt a részhalmaz definíciója, és tuti, hogy kihagytam az „akkor és csak akkor” részt), de jók az évközi jegyeim, úgyhogy még a négyes is szuper igazából. – És nektek?

– Én benéztem az utolsó feladatot – csóválja a fejét gondterhelten Csenge.

– Hátha kapsz rá pontot. Tudod, ha jó képletet használsz, csak magát a számolást rontod el, akkor részpontokat adnak – vigasztalom.

– Igen, csak bosszant. Direkt kétszer is átnéztem tegnap este a hatványozást – morogja csalódottan. Megértem, mert én is pont így érzek, amikor készülök törire, mégsem jutnak eszembe a dolgok, annyira izgulok.

– Sajnálom! Eu?

– Szerintem nem lett rossz – mosolyog.

– Nem is hiszem el, hogy vége ennek a horrorisztikus hétnek – csapom össze a tenyeremet izgatottan.

– Én inkább azt, hogy végre letudtuk a témazárók nagy részét – vigyorog Eszti. – Konrádnak hogy ment? – érdeklődik, majd az említett személy irányába pillant, aki éppen elmélyülten értekezik a srácokkal Krisz és Bence padjánál, valószínűleg még véletlenül sem a dolgozatról.

– Sokat írt. Szereti a matekot – biccentek. – Meg a tanár urat.

Igazából nincs ebben semmi meglepő. Dobost lényegében mindenki imádja. Állítólag majdnem minden évben elnyeri az év tanára címet.

– Szép délutánt mindenkinek! – lép a terembe Szekeres. – Kérlek, foglaljatok helyet!

Vonakodva ugyan, de mindenki visszaül a helyére, hiszen az ofőnknek alapvetően nincs oka itt lenni. Vajon mi lehet olyan sürgős, hogy nem várhatott edzésig?

Szekeres karba font kézzel a tanári asztalhoz lép, és nekitámasztja koptatott farmerba bújtatott csípőjét.

– Lenne néhány megbeszélnivalónk a délutáni edzés előtt, amit elfelejtettem a szerdai ofőórán – magyarázza. Még van egy óránk edzésig, és már fizika után ebédeltünk, úgyhogy érdeklődve várjuk a folytatást. – Kezdjük a magatartás- meg szorgalomjegyetekkel.

– Ez itt is létezik? – tűnődik hangosan Krisz.

– Már hogyne létezne! Arra gondoltam, mindenki leírja, milyen jegyet adna magának – osztja meg velünk ötletét Szekeres.

– Ígéretesnek hangzik – tűnődik Tibi hangosan.

– Csak ha azt is kapjuk, amit írunk – egészíti ki szórakozottan Krisz.

– Ezt nem garantálom – neveti el magát az ofő, miközben mi nekilátunk füzetlapot szaggatni. – Ne feledjétek, hogy a magatartásjegy nemcsak az órán tanúsított viselkedéseteket takarja, hanem a figyelmeztetőket, intőket és a késéseket is – emlékeztet minket, mire a többség jelentőségteljesen Konrád felé fordul.

– Mi az? – bámul vissza ránk ártatlanul.

Elgondolkodva meredek az előttem heverő lapra, majd alapos mérlegelést követően magatartásra és szorgalomra is négyest írok.

– Miért adtál csak négyest? – dugja oda a fejét Konrád.

– Nem is tudom. Talán nem voltam elég szorgalmas – hezitálok, hiszen tehettem volna többet is. Igazából bőven telt úgy idő, amikor tanulhattam volna, de nem tettem, és az órákon is nemegyszer csak álmodoztam figyelés helyett.

– Badarság – húzza át a jegyem, és átírja ötösre.

– Hé, ilyet nem lehet! – hüledezem.

– Túl szerény vagy – ingatja a fejét.

– Akkor a magatartást miért nem írod át? – húzom össze a szemem.

– Mert állandóan dumálsz óra alatt – kacsint rám huncutul.

– Hohó! Ez ám kétemberes meló! Ne felejtsd el, hogy te is benne vagy!

– Nem felejtem – ígéri.

– Mutasd a papírod! Hányast adtál magadnak? Ha… – kezdem, de akkor meglátom a felém nyújtott lapját, amelyen egy magatartás kettes és egy szorgalom hármas áll.

– Hát ez elég siralmas – jegyzem meg, mire felnevet.

– A pályán kívül nem vagyok valami szorgalmas – ismeri el.

– És a magatartás? Ennyit azért nem beszélgetünk – vélekedem azon agyalva, hogy nem kellene-e nekem is rosszabbat írnom.

– Késtem néhányszor – vallja be komoly képpel.

Miután mindenki felvési a magának ítélt magatartás- és szorgalomjegyet, Szekeres bejelenti, hogy a jövő héten két napra elutazunk.

– Hogy mit csinálunk? – kérdez vissza döbbenten Bence. Igazából annyira Szekeresre vall, hogy ezt csak most jutott eszébe megosztani velünk.

– Kirándulni megyünk – ismétli meg az ofő. – Amolyan kis karácsonyi osztálykirándulásféle – magyarázza.

– Aznap nem lesz edzés sem? – kíváncsiskodik Krisz.

– Nos, természetesen nem, de csak egyetlen éjszakáról van szó, és aki nagyon nem ért egyet ezzel, azt megfuttathatom hajnalban a hegyekben – mosolyodik el a tanárunk.

– Szekeres nagyon elmés – vigyorog Konrád Kriszre.

– Én fogom őt megfuttatni hajnalban – ingatja a fejét Krisz.

– Mikor indulunk?

– Mit kell magunkkal vinni?

– Hány ágyasak lesznek a szobák?

– Kell hálózsák?

– Lesznek medvék?

– Na jó, elég! Most szépen elmondok mindent, oké? – tartja fel a kezét védekezően Szekeres. – Jövő héten péntek reggel indulunk, és szombat este jövünk haza. Nyomtattam egy listát, hogy mit érdemes magatokkal hozni, de szerintem elég nagyok vagytok már hozzá, hogy anélkül is kitaláljátok. Regi, Klaudia, kérlek, adjátok ezeket hátra – nyom az első padban ülők kezébe egy-egy lapköteget.

– Hát ez bámulatos – olvassa a listát Konrád megbabonázva.

1. megfelelő mennyiségű fehérnemű

2. megfelelő mennyiségű pulóver

3. megfelelő mennyiségű hosszúnadrág

4. megfelelő mennyiségű kabát

5. megfelelő mennyiségű tisztálkodási eszköz

6. megfelelő mennyiségű vízálló, meleg cipő

7. zseblámpa

– Tiszta szerencse, hogy mindent ilyen pontosan megadott – nevetek fel halkan.

– Bár nem értem, miért nem hozhatok megfelelő mennyiségű zseblámpát – töpreng Konrád.

– Talán nem akarja, hogy a zseblámpák legyenek többségben. Viszont ha nem fejti ki a bizonyos tisztálkodási eszközöket, én nem is tudom, mit pakoljak – mélázom vigyorogva.

– Megfelelő mennyiségű tusfürdő, megfelelő mennyiségű törülköző, megfelelő mennyiségű fogkefe, megfelelő mennyiségű fogkrém és megfelelő mennyiségű fürdőpapucs – sorolja gépiesen Konrád, amit persze nem tudok megállni nevetés nélkül.

– Tetszik nekem ez a kis kirándulás – fordul hátra Csenge.

– Igen, klassznak hangzik – helyesel Eszti.

– De csak ha megfelelő mennyiséget hoztok magatokkal mindenből – szúrja közbe Konrád szórakozottan.

– Hé, Herczeg! Jössz büfébe? – invitálja barátját Krisz, miután Szekeres elmondta, amit akart, és utunkra engedett minket. Még mindig maradt egy fél óra edzésig, és mivel tanulni sem kell, jöhet az igazi szabad foglalkozás.

– Kérsz valamit? – fordul hozzám Konrád.

– Nem, köszi – rázom a fejemet.

– Oké – hajol le, és nyom egy puszit az arcomra, majd elhagyja a termet. Még most is belepirulok az ilyen apróságokba, de közben fülig ér a szám.

– Nagyon édesek vagytok együtt – mosolyog rám Eszti.

– Izgalmasnak ígérkezik ez a kirándulás – sandít rám sokat sejtetően Csenge, és teljesen egyetértek. Ugyan részt vettem az év eleji közös pizsipartin, de mivel kihagytam a gólyatábort, még nem voltam kirándulni az osztályommal, és ez az újonnan jött lehetőség nagyon felcsigáz. Alig várom már, hogy jövő péntek legyen, és induljunk!

Esztivel és Csengével a kirándulásról beszélgetünk. Szekeres azt mondta, az egész évfolyam egy helyre utazik, de inkább osztályprogramokat terveznek. Nem bánom, hogy így alakult, bár az is igaz, hogy nem nagyon ismerem a C-seket meg a D-seket, csak azokat, akikkel együtt vagyok angolon.

– Tessék – teszi le elém a Túró Rudit Konrád, amikor visszaérkezik.

– Köszi – bontom ki hálásan (és mohón), majd azonnal befalom az édességet.

– Még jó, hogy nem kértél semmit – mosolyog elégedetten.

3. FEJEZET

„Ne azt kérdezd, mit tehetnek érted a csapattársaid. Azt kérdezd, te mit tehetsz értük.”

– Magic Johnson

– Bevallom, ezt elfelejtettem korábban, de most bepótolhatjuk – jelenik meg a hétfői edzésen Szekeres, kezében egy halom papírfecnivel. Kettő lepotyog, miközben a csarnokban előrehalad, de Krisz készségesen felkapkodja őket, és visszaadja.

– Mi ez, valami páros feladat lesz? – érdeklődik.

– Nem – mosolyodik el a tanárunk sejtelmesen.

– Húzni fogunk? – csillan fel Eszti szeme. Általánosban is csináltunk ilyet, karácsonyra megajándékoztuk azt, akinek a nevét kihúztuk. Akkoriban sokkal kevésbé hozott lázba a dolog, mert inkább nehéz volt, mint élvezetes, most viszont izgatottan toporgok.

– Bizony. Gyertek! Mindenki! – hívja maga köré az osztályt az ofő, majd a hozzá legközelebb levő ember elé tolja a markát. – Lehetőleg semmi susmus egymással, és ne vegyetek drága ajándékokat, oké?

– Igenis! – kiáltjuk egy emberként, majd Eszti meg is kezdi a húzást, azután pedig szépen mindenki keres magának egy szimpatikus lapocskát. A csarnok egyik sarkába húzódva izgatottan kezdem kihajtogatni a papírt…

Gergő. Ez áll rajta, illetve csak remélni tudom, hogy sikerült kisilabizálnom azt a macskakaparásfélét, amit Szekeres odafirkantott. Gergő…

– Na, elégedett vagy? – lép mellém Konrád az előtte álló Kriszt figyelve.

– Nem mondom meg – vágom rá, és sietve összegyűröm a lapot.

– Az arcodra van írva, hogy nem – suttogja a fülembe, én pedig összeszorítom a számat, és próbálom rendezni a vonásaimat. Nem nagyon ismerem Gergőt, és fogalmam sincs, mit kellene adnom neki. Azt reméltem, valaki olyat húzok, akinek izgalmas lesz ajándékot választani, és most kicsit csalódott vagyok.

– És te? – kérdezek inkább vissza.

– Én tényleg nem fogom elárulni – válaszolja felháborítóan kifejezéstelen arccal. Felötlik bennem, hogy talán azért titkolja, mert engem húzott, de aztán arra jutok, hogy tuti akkor sem árulná el, ha nem én lennék.

– Na, srácok, kit húztatok? – lép hozzánk Krisz, javában rágva valamit.

– Mit eszel, Király? – húzza össze a szemét Konrád.

– A papíromat – von vállat Krisz. – Nehogy valaki lenyomozza, kit kaptam – magyarázza tele szájjal.

– Hogyne – hagyja rá Konrád szórakozottan.

– Miért hagyod, hogy megegye? – értetlenkedem, hiszen egyes fecnik már a padlón is jártak.

– Mit vársz tőlem, Bokasérült Lány, mit tegyek? – sóhajt mélyen a szemembe nézve, és akkor, abban a pillanatban valahogy olyan érzés, hogy akármit is mondanék, megtenné a kedvemért.

Csenge és Eszti edzés végén, a nyújtás alatt felvetik, hogy kisegíthetnénk egymást azzal, hogy eláruljuk, kit húztunk, aztán együtt vásárolunk. Felderülve bólogatok, és máris motiváltabbnak érzem magam Gergő ajándékával kapcsolatban. Szólok Konrádnak, hogy ma a lányokkal töltöm a délutánt, és mivel nem is terveztünk mást, megpuszil, és azt mondja, érezzem jól magamat.

Mikor már csak hárman maradunk az öltözőben, a biztonság kedvéért lehalkítjuk a hangunkat, és úgy mutatjuk meg a lapjainkat. Kiderül, hogy Eszti Kriszt, Csenge meg Dominikot húzta.

A suli folyosóján átvágva azon kuncogunk, hogy Szekeres jól feladta a leckét. A földszinten egy hatalmas karácsonyfa áll, kosárlabdás gömbökkel és a BKEG színeit idéző piros, fehér és kék díszekkel.

A Mammutba megyünk, mert az van a legközelebb, és úgy döntünk, a decemberi hideg ellenére lesétáljuk az utat, mert olyan hangulatos a város a lámpaoszlopokra erősített karácsonyi díszekkel és égősorokkal. Hónak persze nyoma sincs, de legalább nem esik az eső sem. Ahogy beszélgetünk, látszik a leheletünk a levegőben, és jó sportolóként mind sapkát, sálat és kesztyűt viselünk, nehogy megfázzunk.

– Az egyik kedvenc animém egy karácsonyi jelenettel kezdődik, és ilyenkor az utcák meg a terek hangulata tökre hajaz arra – meséli Eszti. – Főleg a Vörösmarty téren!

– Ez melyik anime is?

– A Nijiiro Days! Nagyon jó! Azt kérem tőletek karácsonyra, hogy nézzük meg együtt! Tök romantikus meg vicces! Olyan kis imádni való az egész!

– Bárki is húzott téged, ezt kéred tőle? – vigyorodik el Csenge.

– Naaa – unszol minket Eszti, és mivel ő megy középen, könnyűszerrel belénk karol. – Kábé nincs egy animés barátom sem, csak virtuálisak, akiket az ilyen csoportokban ismertem meg. Lehet, hogy tökre bejönne nektek is, ha megnéznétek pár részt!

– Én benne vagyok – mosolygok rá. – Semmiről nem lehet tudni, bírja-e az ember, vagy sem, amíg nem próbálta!

– Mikor tetted magadévá ezt az életbölcsességet? – érdeklődik Csenge jókedvűen.

– Amikor először kóstoltam fehérrépát – kacsintok rá. – Rögtön tudtam, hogy nem bírom.

– És mi volt Konráddal? – pimaszkodik, mire elmosolyodom.

– Jó, igaz, van, amiről már akkor is tudod, hogy kedveled, amikor még nem is „próbáltad” – somolygok, ujjaimmal idézőjeleket rajzolva a levegőbe.

– Akkor tartunk egy animemaratont a téli szünetben? – mocorog Eszti izgatottan, mi pedig egyetértően bólintunk.

A Mammut persze tömve van. December közepe lévén elárasztják a plázákat a vásárlók, mindenki próbálja beszerezni az ajándékait, és persze munka- meg suliidő után tolonganak. Szerencse, hogy hétfő van, mert pénteken és hétvégén meg sem lehetne mozdulni.

A hangszórókból a Jingle Bells szól, a korlátokon és a csillárokon ezüstösen világító égősorok futnak végig, minden emeleten áll legalább egy karácsonyfa akkora gömbökkel, amiket csak a plázákban látni.

Én kivételesen egészen jól állok az ajándékaimmal (az ötletekkel mindenképpen). Anyának már beszereztem a Büszkeség és balítélet egyik régebbi, antikvár példányát, mert nemrég megemlítette, hogy erre vágyna. Igazából a szüleimtől és a nagyszüleimtől kapott csekély kis zsebpénzemen kívül nincs önálló keresetem, így a családunkban nem az a lényeg, hogy összespóroljak valami drágára a szüleimnek. Míg kisebb voltam, szerettem ajándékot készíteni nekik, amit mindig értékeltek, és szívből örültek neki. Volt, hogy origamiztam, rajzoltam, festettem vagy kreatívkodtam valamit. Készült hajtogatott könyvjelző, kavicsokból váza, termésből, levelekből, virágokból képkeret, és különösen szerettem dekupázsolni. De manapság valahogy már kevésbé érzem magam kreatívnak ezekhez a készítményekhez, ezért inkább vásárolok valamit, aminek, úgy gondolom, örülnének. Apának idén bambusz telefontartót terveztem venni, a nagyszüleimnek meg két szép gyertyát gondoltam (azt valamiért imádnak égetni), és egy új zsebkendőtartóra, mert a régi már kezd szétesni (valószínűleg azért, mert én készítettem nyolcévesen). Szóval tényleg azt hittem, jól állok az ajándékötletekkel egészen addig, míg Szekeres elő nem állt ezzel a húzásdologgal, és rájöttem, hogy Gergőről nem tudok semmit.

– Nektek van bármi ötletetek a fiúknak?

– Hát, Krisz bírja a Lakerst – tűnődik Eszti.

– Dominik meg… – akad el Csenge. – Ő nem fog elégedetlenkedni, ha nem kedvére való ajándékot kap – neveti végül el.

Hát ez az. Attól félek, Gergő fog. Nem erőltet magára a kedvemért egy mosolyt, és nem mondja majd azt, hogy örül neki, amikor nem is. De nem is kell, ha olyan ajándékot kap, ami tényleg tetszik neki. Ez is csak egy kihívás, amit a legjobb tudásom szerint teljesíteni fogok!

A lányokkal összedugjuk a fejünket, majd betérünk néhány kisebb boltba, és alaposan átböngésszük az egészet. Amikor megpillantjuk az első kosaras kis apróságot, mind a hárman egyszerre kapcsolunk. Mindegy, kit húztunk, mert van valami, ami mindannyiunk számára értékes és fontos, amivel lehetetlen mellélőni. Amikor végre megvan az ajándék a fiúknak (plusz Csenge megveszi magának a Karácsonyi éneket), elégedetten hagyjuk el az üzletet, a kijáratnál azonban megtorpanok.

Életemben először járok valakivel. És mindjárt itt a karácsony… A hirtelen felismeréstől a homlokomra csapok.

Nem vettem ajándékot Konrádnak!

Nem vettem neki semmit, de nem szeretnék visszamenni sem, és találomra lekapni valamit a polcról, aminek feltehetőleg örülne. Igazi ajándékot szeretnék adni, amire tényleg vágyik, vagy amiről nem is tudja, hogy vágyott rá, de amikor megkapja, megérti. Elég nagy elvárások ezek magammal szemben ahhoz képest, hogy egy pillanattal ezelőtt még eszembe sem jutott… Vajon ő is készül valamivel? Izgatottság lesz úrrá rajtam a gondolatra, hogy életemben először kapok majd ajándékot tőle. Persze menten lever a víz, mivel én meg nem készültem semmivel.

– Ó, nézzétek, itt egy turkáló! – kanyarodik le Eszti, és máris beveti magát az üzletbe, mi pedig tétován követjük. Odabent szép rendezetten sorakoznak a használt ruhák, szín és típus szerint csoportosítva, és az egész helyiséget betölti a fertőtlenítő ismerős szaga.

– Ez a kedvenc boltom. Tudjátok, miért? – lépked előttünk hátrafelé Eszti.

– Mert itt találsz animés cuccokat? – tippel Csenge.

– Bár úgy lenne! – sóhajt Eszi ábrándosan, majd megrázza a fejét. – De sajna nem. Azért, mert itt bármit is választok, egyedinek érzem magam. Mert itt mindenből csak egy van.

Nagyokat pislogva hallgatom. Anyával járunk turkálóba, többek között az anyagi helyzetünkből is fakadóan, meg azért is, mert ki lehet fogni új cuccokat is szuper áron. De sosem mertem ezzel büszkélkedni, mert úgy éreztem, használt ruhát venni gáz.

– És csekkoljátok a sportrészleget. Itt mindig találni valami jó kis mezt! – veti be magát az egyik sorba Eszti, és máris elkezdi nézegetni a vállfán lógó ruhákat. – Figyeld, Lean, vannak NBA-sek is!

Nem kell kétszer mondania, azonnal odapattanok, és mohón kezdem én is átnézni a darabokat.

– Egyébként hogyhogy mindig pólót húzol a mez alá? – érdeklődik mellékesen, de nekem máris kellemetlen, rossz érzés kúszik a gyomromba. Tény és való, hogy többnyire pólót viselek, de van néhány mezem, amit imádok, így amikor azokat viszem edzésre, pólót veszek alájuk. Tétován húzom el a kezemet, és a csizmám orrát kezdem fixírozni.

– Nem kell elmondanod, ha nem akarod! – siet a megnyugtatásomra Eszti, Csenge pedig egyetértően bólogat.

– Az van… – kezdem, mert amikor felvételiztem a Kosársuliba, elhatároztam, hogy nem fogok titkolni semmit. Nyitott leszek, őszinte, és megpróbálom önmagamat adni, bármennyire is nehéz. – Az van, hogy elég csúnya a bőröm. Vagyis vannak ezek a gyulladások. Nemcsak az arcomon, hanem a hátamon is, és nem akarom, hogy kilátsszon.

A kabátom cipzárját piszkálom, és feszengve várom a reakciójukat, nem merek felnézni. Meleg van, és az jár a fejemben, hogy be kellett volna tenni egy szekrénybe a kabátomat, mert hiába vettem le a sapkát és a sálat, meggyulladok.

– Ó, csak ennyi? – lepődik meg Eszti. – Akarom mondani, nem „csak” ennyi. Szóval, jaj, valami rosszabbra számítottam! De világos, hogy te ezt is annak találod, és meg is értelek. Nem akartam alábecsülni a problémád, vagy ilyesmi – hadarja bűnbánóan.

– A nővéremnek is hasonló a bőre, ő is mindig panaszkodik, hogy nem tud ujjatlant felvenni. Ráadásul piszkálja is őket, amitől csak még rosszabb – magyarázza Csenge.

– Én nagyon figyelek rá, hogy ne kapargassam, de néha megfeledkezem róla, meg a sok edzés és izzadás miatt gyakran romlik a helyzet – csóválom a fejem.

– Idővel jobb lesz – vigasztal Csenge, Eszti pedig máris a pólókat nézegeti, hátha talál valamit, ami jól állna nekem.

Megkönnyebbülten fújom ki a benntartott levegőt, és nagyon hálás vagyok, amiért így reagáltak. Általánosban senkinek sem mertem elárulni, és az öltözőben is próbálok mindig úgy állni, hogy ne legyen észrevehető. Leírhatatlanul jó érzés, hogy két olyan lánnyal hozott össze a sors, akikkel nemcsak egyezik a legnagyobb szenvedélyünk, hanem a pályán kívül is jól megértjük egymást. Csengével ugyan nem vagyunk animefanok, mint Eszti, és mi nem szeretünk annyira olvasni, mint Csenge, de ettől még megtaláljuk a közös hangot.

Míg ők a női ruhákat nézegetik, én eloldalgok a férfirészlegre, és gyorsan áttúrom a mezeket. Van mindenféle, de olyat nem találok, amilyet keresek.

Már épp feladnám a reményt, amikor észreveszek a pulcsik között egy piros-fekete felsőt, és ahogy jobban megnézem, egy bullsos póló az. Úgy vetem rá magam, hogy kis híján megbotlom, és meg kell kapaszkodnom az állványban, hogy ne bukjak orra. Ezt nem hiszem el! Jó lenne Konrádra! De vehetek neki használt ruhát? Nem kínos? Vagy ne áruljam el neki, hogy az? Ahogy forgatom, nem látok rajta semmilyen foltot vagy kopott részt, jó állapotú, és így elsőre nem feltétlenül lehet megmondani, hogy használt-e, vagy sem. Ilyen megfizethető áron sehol máshol nem találok neki ennyire klassz felsőt. Ráadásul csak úgy rendelni egyet nem is nagy kunszt, nincs benne semmi különleges. Nincs rajta név, csak a logó, így eszembe jut, talán rávasaltathatnám Konrád nevét a hátuljára. Mire való a zsebpénz, ha nem erre?

De vajon örülne neki? Megmondaná, ha nem? Készül egyáltalán ajándékkal? Nem ciki használt ruhát venni? És mégis mennyi idő kell, mire az ember megismeri a barátját? Talán többet kellene beszélgetnünk, hogy tudjam ezekre a kérdésekre a választ? Vagy normális, hogy ilyen rövid ismeretség után sokszor sötétben tapogatózom?

Kérdés egy csomó, de válasz persze egy sem.

4. FEJEZET

„Éld meg a pillanatot.”

– Michael Jordan

– Összepakoltál már? – érdeklődik Konrád a videochaten.

– Meglehet – emelem kicsit feljebb a telefont, hogy ne pont szemből legyen benne a fejem, mert így sokkal kerekebbnek látszik, mint felülnézetből.

– Arra a táskára célzol mögötted, amiben csak egy törülköző van, meg a töltőd? – hajol közelebb, és összehúzott szemmel néz az ágyon heverő nyitott táskára, ami immáron teljesen látszik a videón.

– Fejben már összeraktam mindent – jelentem ki végül magabiztosan, mert tény, hogy az elméleti lista már elkészült, de azért úgy mozdulok, hogy ne lássa az üres tasit.

– Attól még a táskádban semmi sincs – mosolyog.

– De lesz. Tudod, mindenből épp megfelelő mennyiségű. Te megvagy már?

– Á, majd reggel behajítok pár dolgot, és kész – legyint szórakozottan. – Csak egy éjszakára megyünk.

– És mindent ki lehet fordítani – szól közbe Krisz a csoportos hívás másik ablakából, mire elfintorodom.

– Ti, fiúk így csináljátok? – pillantok kétségbeesetten Konrádra, bár gondolom, ő ebből csak annyit észlelhet, hogy balról jobbra nézek.

– Én azért ennél tisztább vagyok – vonja meg a vállát.

– Hé, Herczeg! Emlékszel, hogy Kamilla is sokszor viselte kifordítva a mezét? Ő is biztos ismerte ezt az élettörvényt – mélázik Krisz. Nem először merül fel Kamilla neve. Ő volt az irányító az általános iskolai csapatukban, és ahányszor szóba hozzák, mindig valami újat tudok meg róla, ami valahogy illik a róla alkotott képbe, mégis mindig meglep.

– Szerintem csak túl szétszórt volt, és nem vette észre – véli Konrád.

– Szerintem meg a lányok igenis tudják, mi a jó – ellenkezik Krisz.

– Szerintem meg ezek szerint nem ismered a lányokat – vigyorgok.

– Csak féltékeny vagy, mert mindeddig nem éltél ezzel a nagyszerű lehetőséggel. Állandóan mosnod kell a ruháidat, meg minden. És most neked áll feljebb, csak mert morcos vagy, hogy lemaradtál a jóról. Tudod, hogy nevezik az ilyet mifelénk?

– Tifelétek? – vágok közbe. – Úgy beszélsz, mintha legalább Gagyapátin élnél – röhögöm el magamat.

– Az mi? Egy létező hely?

– Aha, egy kábé tízfős falu északon – vonom meg a vállamat.

Van Alsógagy meg Felsőgagy, és csak azért tudok erről, mert a nagymamám testvére nem messze lakik, Fulókércsen. Anya családja onnan származik, és bár a nagyi sajnos már nem él, a húgát minden nyáron meglátogatjuk, és rendszerint eltöltünk nála egy hetet. Szeretem azt a környéket, mert csend van, és évente egyszer tényleg jó így távol lenni a város zajától, nem a neten lógni, hanem kimenni Teréz nénivel és Sándor bácsival a veteményesbe. Reggel leszedjük a friss ubikat meg a paradicsomokat, megetetjük a libákat, és élvezzük a friss levegőt, meg a kikapcsolódást. Eddig, mondjuk, szerettem azt is, hogy nincs wifi, és kicsit kiszakadok a mindennapokból, de most, ha arra gondolok, hogy nem videochatelhetek vagy üzizhetek Konráddal és a lányokkal egy hétig, az kicsit elszomorít.

– Királyság. A következő nyarat tölthetnénk ott. Elsajátítanánk a jó magyar parasztbeszédet – vált elképzelése szerint „jó magyar parasztbeszédre” Krisz, ami kábé így hangzik: Jáó mágyár párásztbeszéjdet.

– Lemaradtunk valamiről? – tér vissza Csenge és Eszti a saját ablakába szinte egy időben.

– Á, csak Krisz parasztakcentusáról – legyintek.

Pilisszántóra menet erősen zötykölődik a busz, ami szegény Bencének néhány környi zacskóba hányást eredményez. Hamar kiderül, hogy általában rosszul van a közúton közlekedő járműveken, csak a kötöttpályásokat bírja.

Kint már sötétedni kezd, mivel, mint azt tegnap Szekeres pánikszerűen bejelentette, nem reggel nyolckor indultunk a BKEG-től, hanem csak délután háromkor. A pénteki napunk így az ígéret helyett rendesen, tanórákkal megspékelve telt el, de annyira be voltunk már zsongva a kirándulás miatt, plusz ez volt az év utolsó tanítási napja, hogy egyik tanárunk sem próbálkozott igazán. Dunai dupla magyaron játékos feladatokat adott, és az agyféltekéket összehangoló, bevezető torna is hosszabb volt a szokásosnál. Angolon mindenki választhatott, hogy milyen szöveget szeretne fordítani (én egy Derrick Rose-interjún dolgoztam), fizikán csak beszélgettünk (Dolezsár is lelkesebb volt, hogy nem kellett tanítania), föcin Vedres a suli múltjáról mesélt. Kiderült, hogy már nagyon régóta tanít itt (ő az egyik igazgatóhelyettes, hogy nem tudtuk ezt?!), és meghatározó szerepet vállalt a suli mai működési szerkezetének kialakításában. Hatodik órában Dobos mindent elpakoltatott velünk, felült a tanári asztalra, és arról kérdezett, milyennek találtuk az első gimis félévünket.