Candace Bushnell

Ötödik sugárút 1.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Candace Bushnell: One Fifth Avenue

Hyperion, New York

Fordította: Bori Erzsébet

A könyvet tervezte: Kühne Andrea

Copyright © 2008 Candace Bushnell

Hungarian Translation © Bori Erzsébet, 2013

Hungarian Edition © GABO Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-762-8

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Az EPUB konverziót Kühne Andrea készítette

Bár New York Cityben valóban létezik egy apartmanház, amely az Ötödik sugárút 1. Alatt található, a szerző minden más tekintetben írói szabadsággal ábrázolja a helyszínt, ideértve többek között az épület külső és belső megjelenését, lakóit és működtetését.

Ez a könyv regény. Az események és a szereplők a szerző képzeletének szülöttei, vagy fikciós jelleggel használja őket. Minden hasonlóság valóságos eseményekhez, élő vagy halott személyekhez csak a véletlen műve.

Heather Schrodernek

Prológus

Csak egyetlen szerep volt egy tévésorozatban és csak egyetlen egy hálószobás lakás New Yorkban. De bármilyen szerepet, még a legvacakabbat is, nehéz volt megkapni, és tudta mindenki, még Los Angelesben is, mekkora érték egy Manhattanben fenntartott lakás. És a forgatókönyvet ugyanazon a napon kapta meg, mint a válást kimondó iratot.

Ha a való élet forgatókönyv volna, erre azt mondaná egy filmes döntnök, hogy az ilyen véletlen egybeesés „nem életszerű”. De Schiffer Diamond szerette a véletleneket és a jeleket. Szerette dédelgetni a gyermeki hitet, hogy semmi nem történik ok nélkül. Színésznő volt, és szinte egész életében a csodából élt. Így hát elvállalta a szerepet, amelyhez hat hónapra vissza kellett költöznie New Yorkba, ahol saját, egy hálószobás lakása volt az Ötödik sugárúton. Kezdetben azt tervezte, hogy csak a forgatás idejére marad New Yorkban, aztán visszatér Los Angelesbe, a Los Feliz-i házába.

Két nappal azután, hogy igent mondott a szerepre, bement az Ivyba, és összefutott a legfrissebb exférjével, aki egy fiatal nővel ebédelt. A terem közepén álló asztalnál ült, élvezve új státusát egy hálózat elnökeként. És amilyen tisztelettel bánt a személyzet fiatal partnerével, abból Schiffer rájött, hogy ő az új barátnő. Azt pletykálták, hogy híres családból származó koncertzongorista, de a külsejéből ítélve inkább drága prostituáltnak tűnt. Közhelyes kapcsolat, de a huszonöt hollywoodi év megtanította Schiffert, hogy a férfiakat ez nem szokta zavarni, kivált, ha abban a közhelyben a péniszük is benne foglaltatik. Nem sokkal ezután, miközben a napszemüvegét feltéve a kocsijára várt az étterem előtt, eldöntötte, hogy eladja a házat Los Felizben, és visszaköltözik az Ötödik sugárútra.

***

– Schiffer Diamond szerepet kapott egy tévésorozatban – mondta Enid Merle az unokaöccsének, Philip Oaklandnek.

– Nagy bajban lehet – válaszolta Philip félig tréfásan.

Enid és Philip a második legjobb lakásokból foglaltak el kettőt az Ötödik sugárút 1. tizenkettedik emeletén, közös terasszal, amelyet bájos fehér léckerítés választott el. Most ezen a kerítésen át beszélgettek egymással. – Lehet, hogy jó a szerep – vetette ellen Enid belepillantva a kezében tartott papírba. – Egy zárdafőnöknőt fog játszani, aki elhagyja az egyházat, és egy tinimagazin főszerkesztője lesz.

– Roppant életszerű – jegyezte meg Philip azzal a szarkazmussal, amelyet a hollywoodi ügyeknek tartogatott.

– Ez is van annyira életszerű, mint az, hogy egy óriási hüllő terrorizálja New Yorkot. Bárcsak felhagynál a forgatókönyvírással, és visszatérnél a komoly regényekhez! – mondta Enid.

– Nem lehet. Nagy bajban vagyok.

– Mi van, ha megtörtént eseten alapul? – folytatta Enid. – Volt egy Sandra Miles nevű nő, aki zárdafőnöknőből lett lapszerkesztő. Valamikor a hetvenes években. Egyszer vagy kétszer elhívtam vacsorázni. Szerencsétlen asszony volt, de talán csak azért, mert csalta a férje. Túl sokáig maradt szűz, lehet, hogy soha nem jött neki igazán össze a szex. Viszont ezt a sorozatot – tette hozzá Enid – New Yorkban forgatják.

– Hűha – mondta Philip.

– Gondolom, előbb-utóbb összefutunk vele a házban.

– Kivel? – kérdezte Philip, és megpróbált közönyös képet vágni. – Sandra Milesszal?

– Schiffer Diamonddal – válaszolta Enid. – Sandra Miles évekkel ezelőtt elköltözött New Yorkból. Talán már meg is halt.

– Szállodába is mehet – mondta Philip, Schiffer Diamondra értve.

– Már miért menne? – kérdezte Enid.

Amikor a nagynénje visszavonult a lakásába, Philip kint maradt, és a Washington Square-t bámulta; a teraszról nagyszerű kilátás nyílt a parkra. Július volt, minden buja zöld, az augusztusi aszály még csak ezután jön. De Philipet nem érdekelte a növényzet. Mérföldekre és huszonöt évvel ezelőtt járt, a Catalina-sziget egyik stégjén.

– Hát te vagy az a csodagyerek – mondta a háta mögött megálló Schiffer Diamond.

– Hogyan? – kérdezte Philip megfordulva.

– Hallom, hogy te írtad ezt a tetű filmet.

Philip begurult. – Ha olyan tetűnek tartod…

– Folytasd csak, fiacskám.

– …akkor miért játszol benne?

– Definíció szerint minden film tetű. Ez nem művészet. De mindenkinek kell a pénz. Még a zseniknek is.

– Én nem a pénzért csinálom – mondta Philip.

– Hanem miért?

– És ha azért, hogy olyan lányokkal találkozzam, mint te?

Schiffer nevetett. Fehér farmerban és tengerészkék pólóban volt. Melltartó nélkül, mezítláb, barnára sülten. – Jó válasz, fiam – mondta, és elindult visszafelé.

– Hé – szólt utána Philip. – Tényleg tetűnek tartod a filmet?

– Szerinted? – kérdezte a nő. – Amúgy csak akkor lehet igazán megítélni egy férfi munkáját, ha már lefeküdtél vele.

– Azt tervezed, hogy lefekszel velem?

– Nem szoktam tervezni. Szeretem kivárni, hogy alakul. Így sokkal érdekesebb az élet, nem gondolod? – Azzal ment vissza leforgatni a jelenetét.

Egy perc múlva Enid hangja szakította ki a merengéséből. – Most beszéltem Robertóval – mondta a főportásra utalva. – Schiffer Diamond ma érkezik. A gondnok ezen a héten hozta rendbe a lakását. Roberto szerint visszaköltözik. Lehet, hogy állandóra. Hát nem izgalmas?

– Lázban égek – közölte Philip.

– Kíváncsi vagyok, milyennek fogja találni New Yorkot – mondta Enid. – Nagyon régen ment el innen.

– Pontosan ugyanolyannak, nénikém. Tudod, New York nem változik. Csak a szereplők mások, de a darab mindig ugyanaz marad.

A délután folyamán Enid Merle az utolsó simításokat végezte a napi pletykarovatán, amikor egy váratlan szélroham bevágta a teraszajtót. Odament, hogy kinyissa, és az égre pillantva akkor látta meg, mi készül. Hegynyi viharfelhő gyülekezett a Hudson folyó túloldalán, és gyorsan tartott a város felé. Furcsa, gondolta Enid, hiszen még csak július elején járnak, és eddig nem volt különösebben meleg. Föltekintve az egyik szomszédot, Mrs. Louise Houghtont látta meg a teraszán, öreg szalmakalapban, kesztyűs kezében metszőollóval. A száz felé közeledő Louise Houghton lelassult az utóbbi öt évben, és díjnyertes rózsái gondozásának szentelte ideje javát. – Helló! – köszönt oda hangosan Enid, mert tudta, hogy Mrs. Houghton nagyothall. – Úgy néz ki, hogy nagy vihart kapunk.

– Köszönöm, drágám – mondta Mrs. Houghton olyan gráciával, mint egy királynő, aki hűséges alattvalóihoz beszél. Enidet csak azért nem bántotta a dolog, mert az idős hölgy újabban szinte mindig és mindenkinek ezt válaszolta.

– Talán be kéne mennie – javasolta Enid. Fensőséges modora ellenére kedvelte Mrs. Houghtont, akivel már több mint hatvan éve voltak szomszédok.

– Köszönöm, drágám – mondta ismét Mrs. Houghton, és talán be is megy, ha el nem vonta volna a figyelmét egy galambraj, amely hirtelen felröppent a Washington Square Parkból. A következő másodpercben elsötétült az ég, és sörétszem nagyságú esőcseppek zúdultak az Ötödik sugárútra. Enid besietett, szem elől vesztve Mrs. Houghtont, aki reszketeg, öreg lábain próbált menekülni az eső elől. Egy újabb erős szélroham leszakított a köteléről egy árnyékolót, és lesodorta a lábáról az elegáns hölgyet. Louise Houghton térdre esett, és nem volt ereje felállni; a csípőjére huppanva beütötte törékeny csontját, és többé mozdulni sem tudott. Hosszú perceken át feküdt az esőben, amíg a négy szobalány egyike, aki hiába kereste asszonyát a hatalmas, 650 négyzetméteres lakásban, ki nem merészkedett a teraszra és rá nem talált a napellenző alatt.

Közben odalent az utcán két bérautó gördült végig kis konvojként az Ötödik sugárúton. Az 1. szám elé érve a sofőrök kiszálltak, és behúzva a nyakukat az eső elől, parancsokat és szitkokat szórva elkezdték kirakodni a poggyászt. Elsőnek egy régimódi Louis Vuitton utazóláda került elő, amelyet csak két ember bírt felemelni. Roberto, a főportás kisietett, megállt a bejárathoz vezető ponyvatető alatt, aztán erősítést kért, mielőtt mutatni kezdte az utat befelé az embereknek. Az alagsorból felbukkant egy kapuőr, nagy, rézrudas poggyászkocsit tolva maga előtt. A sofőrök fújtatva ráemelték az utazóládát a kocsira, majd egyenként feltornyozták az egymáshoz illő bőröndöket és útitáskákat a tetejére.

Lejjebb az utcán egy heves szélroham kifordította egy üzletember esernyőjét, és kitépte a kezéből. Boszorkányseprűként pattogott a kövezeten, és egy fényes, fekete városi terepjáró kerekén állapodott meg, amely éppen lefékezett a ház bejárata előtt. Felismerve az utast a hátsó ülésen Roberto úgy döntött, hogy vállalja az esőt. Zöld-fehér golfernyőt ragadva, amelyet úgy forgatott, akár egy kardot, kilépett a ponyvatető alól. A kocsihoz érve rutinosan a szélnek döntötte az ernyőt, hogy megvédje a kiszálló utast.

Egy törpetűsarkú, kék és zöld brokát cipellő jelent meg elsőnek, amelyet a szűk fehér farmerba bújtatott, híresen hosszú láb követett. Aztán egy kéz egy művész karcsú, elegáns ujjaival; a középső ujjon nagy akvamaringyűrű. Végül maga Schiffer Diamond szállt ki a kocsiból. Semmit sem változott, gondolta Roberto, megfogva a kezét, hogy kisegítse. – Üdv, Roberto – vetette oda a nő olyan lazán, mintha csak két hétig lett volna távol, nem pedig húsz évet. – Rohadt egy idő, nemde?

ELSŐ FELVONÁS

1

Billy Litchfield naponta legalább kétszer elhaladt az Ötödik sugárút 1. előtt. Régebben volt kutyája, egy „búzaterrier”, amelyet Mrs. Houghtontól kapott, aki ezt a lágyszőrű, Wheaten terrier fajtát tenyésztette hudsoni birtokán. Búzát napi kétszer kellett megfuttatni a Washington Square Parkban, és Billynek, aki északabbra lakott az Ötödik sugárúton, szokásává vált, hogy útjai során mindig elsétáljon az 1. számú ház előtt. Az Ötödik sugárút 1. volt az ő személyes igazodási pontja; Billy, aki fél lábbal az új évezredben, fél lábbal a kávéházak világában állt, mindig csodálattal adózott a halványszürke kőből épült, az art deco klasszikus vonalvezetését követő mesterműnek. Nem számít, hol élsz, csak az a fontos, hogy tisztességesen élj, mondogatta magának, ezzel együtt az Ötödik sugárút 1.-ben szeretett volna lakni. Erre törekedett harmincöt éven át, de eddig nem jött össze.

Egy rövid időre eltemette magában ezt a törekvést, vagy legalábbis kiejtette a pikszisből. Ez közvetlenül 9/11 után volt, amikor a város vérében lévő cinizmus és felületesség rossz megítélés alá esett, mert akkor egyszeriben snassz lett minden más vágy a világbékén kívül, és snassz lett nem becsülni azt, amink van. De hat év elteltével New Yorkot, a tüzes versenylovat nem lehetett már kipányvázva tartani, és azt várni tőle, hogy megtagadja a természetét. Míg a város nagy része gyászolt, a bankárok titkos társasága már egy óriási üstben kotyvasztotta és kavarta a pénzt, ifjonti hévvel, számítógépes technológiákkal fűszerezve, és íme, megszületett a szemérmetlenül gazdagok új rendje. Lehet, hogy ez nem volt jó Amerikának, ám annál jobb volt Billynek. Vállalt anakronizmusként lemondva egy úgynevezett rendes állás járulékairól Billy közvetítőként működött a nagyon gazdag, sikeres emberek és a lakberendezők, műkereskedők, klubigazgatók, kulturális intézmények, apartmanházak testületi tagjai között.

Amellett, hogy szinte enciklopédikus ismeretekkel rendelkezett a műtárgyak és antikvitások terén, Billy jártas volt a menő repülőgépek és jachtok világában is, tudta, kinek mije van, hová érdemes nyaralni vagy vacsorázni menni.

Billynek mindeközben nagyon kevés saját pénze volt. Egy arisztokrata kifinomultságának birtokában Billy sznob volt, különös tekintettel a pénzre. Boldoggá tette, hogy a gazdagok és sikeresek között élhet, hogy sziporkázhat az éttermi asztalnál vagy a partikon, hogy tanácsokat adhat mások pénzének elköltésére, de meghúzott egy határt, és azon túl nem volt hajlandó bepiszkítani a kezét a gazdagság utáni hajszában.

Így, ha vágyott is arra, hogy az Ötödik sugárút 1.-ben lakjon, ez a vágy nem uralkodott el rajta annyira, hogy eladja a lelkét az ördögnek a pénzért. Megelégedett a maga kötött lakbérű apartmanjával, amelyért havi 1100 dollárt fizetett. És gyakran emlékeztette magát arra, hogy akinek nagyon gazdagok a barátai, annak tulajdonképpen nincs is szüksége pénzre.

A parkból hazafelé tartva Billyt általában megnyugtatta a reggeli levegőzés. De ezen a bizonyos júliusi reggelen lehangolt volt. A parkban időzve leült egy padra a New York Times aznapi számával, és megtudta, hogy előző este meghalt a szeretett Mrs. Houghton. A három nappal korábbi vihar idején kinn maradt az esőben; tíz percnél nem tovább, de ez is sok volt. A heveny tüdőgyulladás hirtelen és gyors véget vetett hosszú életének, sokakat meglepve New Yorkban. Billy egyedül abban talált vigaszt, hogy a gyászjelentést a címlapon hozták, ami arra utalt, hogy van egy vagy két olyan szerkesztő, aki még emlékszik egy kifinomultabb kor hagyományaira, amikor a művészet többet számított, mint a pénz, amikor a társadalmi értékteremtés fontosabb volt, mint a gazdagság fitogtatása.

Mrs. Houghtonra gondolva Billy azon kapta magát, hogy ott ődöng az Ötödik sugárút 1. előtt, felbámulva az impozáns homlokzatra. Ez az épület éveken át volt a minden rendű és rangú művészek – festők, írók, zeneszerzők, karmesterek, színészek és rendezők – nem hivatalos klubja; ők birtokolták azt a kreatív erőt, amely életben tartotta a várost. Maga Mrs. Houghton, aki 1947 óta lakott ebben az épületben, nem művész volt, hanem a művészek legnagyobb mecénása: szervezeteket alapított, és milliókat adományozott a kisebb-nagyobb művészeti intézményeknek. Voltak, akik szentnek nevezték.

Az elmúlt órában a paparazzók láthatóan arra jutottak, hogy Mrs. Houghton lakóhelyének fotójával pénzt lehet keresni, mert ott gyülekeztek a bejáratnál. Ahogy Billy felmérte a rosszul öltözött, kinyúlt pólót és farmert viselő kis csapatot, sebzettnek érezte magát. A legjobb emberek mind halottak, gondolta gyászosan.

De azután, elvégre New York-i volt, óhatatlanul az ingatlanra terelődött a figyelme. Mi lesz most Mrs. Houghton lakásával? Már a gyerekei is elmúltak hetvenévesek. Arra tippelt, hogy az unokák eladják, és bezsebelik a pénzt, miután az évek során eltapsolták a Houghton-vagyon nagyobbik részét, mely vagyon, megannyi patinás New York-i vagyonhoz hasonlóan, valahogy már nem tett akkora hatást, mint a hetvenes és a nyolcvanas években. A hetvenes években egymillió dollárból szinte bármit megvehettél, amit akartál. Manapság ennyibe kerül egy születésnapi parti.

Hogy megváltozott New York, gondolta Billy.

– A pénz csak a művészet után jön, Billy – mondogatta Mrs. Houghton. – A pénz mellől hiányzik az, amit nem lehet megvenni. Az elegancia és a tehetség. Azt se felejtse el, hogy bár a pénzcsináláshoz is kell tehetség, az igazi tehetség a pénz megfelelő elköltésében mutatkozik meg. És ez az, amihez maga nagyon ért, Billy.

Vajon ki fogja arra költeni a pénzét, hogy megvegye a Houghton-lakást? Legalább húsz éve nem rendezték át, megrekedt a nyolcvanas évek talmi stílusában. De az alapok fenségesek – és Manhattan egyik legpazarabb apartmanjáról van szó, ami az eredetileg szállodának épült Ötödik sugárút 1. első tulajdonosának háromszintes magánlakosztálya volt. Három és fél méteres belmagasság, bálterem márványkandallóval, és a három szintet körbefogó teraszok.

Billy reménykedett, hogy nem olyanok veszik majd meg, mint Brewerék, bár valószínűbb volt, hogy igen. Az avétos belső ellenére legalább húszmillió dollárt ér, és ki engedhetne meg magának ennyit a kockázatialap-kezelőket kivéve? És ezt a fajtát számbavéve Brewerék még nem is a legrosszabbak. Connie, a feleség egykori balerina és Billy barátja. Brewerék most a városon kívül laktak, Hamptonban, egy förtelmes új házban, s Billyt is oda várják a hétvégére. Megemlíti majd Connie-nak az apartmant, és azt is, hogy egyengetheti az útját a lakóközösség vezetőjéhez, a módfelett nehéz eset Mindy Gooch-hoz. „Ezer éve” ismeri Mindyt, ami annyit tesz, hogy a nyolcvanas évek közepe óta, amikor egy estélyen bemutatták őket egymásnak. Akkor fejezte be a Smith College-t, és még Mindy Welch volt a neve. Fűtötte az önbizalom, s ő akart lenni a legnagyobb ász a könyvkiadásban. A kilencvenes évek elején összejött James Gooch-csal, aki éppen elnyert egy újságírói díjat. Mindynek ezzel kapcsolatban is ragyogó tervei voltak, már látta magukat a város legbefolyásosabb párjaként. De semmi nem úgy alakult, ahogy képzelte; a kreativitás pózában tetszelgő Mindy és James ma középosztályba tartozó, középkorú házaspár, aki nem engedheti meg magának, hogy megvásárolja a saját lakását. Billy nem először tűnődött el azon, hogyan jutottak be egyáltalán az Ötödik sugárút 1.-be. Az egyik szülő váratlan és tragikus elhalálozására tippelt.

A ház előtt megállva nem értette, mire várhatnak a fotósok. Mrs. Houghton már nem él, a kórházban halt meg. Esélytelen, hogy megjelenik itt valamelyik rokona, de arra sem számíthatnak, hogy kihozzák a holttestét egy hullazsákban, ami néha megesik ezen a környéken, ahol sok idős ember lakik. Ám abban a pillanatban nem más lépett ki a kapun, mint Mindy Gooch. Farmert és bolyhos papucsot viselt, amit úgy hordanak, mintha cipő lenne, és három éve volt divat. Védelmezőn takarta el egy kamasz fiú arcát, de a fotósok ügyet sem vetettek rájuk.

– Mi van itt? – kérdezte, amikor felfedezte Billyt, és megindult felé.

– Mrs. Houghton miatt lehet.

– Meghalt végül? – kérdezte Mindy.

– Ha így akarja látni – felelte Billy.

– Miért, máshogy is lehet?

– A „végül” szóra értem – mondta Billy. – Nem valami szép.

– Anya! – szólt közbe a gyerek.

– Ő itt a fiam, Sam – mutatta be Mindy.

– Szia, Sam – mondta Billy kezet fogva a sráccal. Meglepően vonzó kölyök volt, borzas szőke hajjal és sötét szemmel. – Nem tudtam, hogy gyereke van.

– Tizenhárom éves – mondta Mindy. – Elég régóta megvan.

Sam elhúzódott az anyjától.

– Kapok egy búcsúpuszit? – kérdezte Mindy.

– Nem egy évre megyek el, csak két napra – tiltakozott Sam.

– De bármi megtörténhet. Elüthet egy busz, és akkor az lesz rólam az utolsó emléked, hogy nem akartál búcsúpuszit adni az anyádnak, mielőtt elutaztál a hétvégére.

– Kérlek, anya! – mondta Sam. De beadta a derekát és arcon csókolta Mindyt.

Mindy az úton átszaladó fiú után nézett. – Abban a korban van – mondta Billynek. – Már nincs szüksége a mamájára. Rettenetes.

Billy óvatosan bólintott. Mindy az az agresszív New York-i típus volt, aki olyan, mint a két szálból szorosra sodort kötél. Soha nem lehet tudni, mikor bomlik ki és üt el. Ugyanez a kötél, gondolta sokszor Billy, akár tornádóvá is változhat. – Értem, mire céloz – mondta, és sóhajtott.

– Igen? – ragyogott fel Mindy szeme. Gyanúsan csillog, gondolta Billy. Lehet, hogy drogozik. De a következő pillanatban a nő lehiggadt, és megismételte: – Tehát Mrs. Houghton végre meghalt.

– Igen – mondta Billy megkönnyebbülten. – Nem olvasta az újságban?

– Mintha láttam volna valamit ma reggel… – Mindy szeme összeszűkült. – Érdekes lenne megtudni, kik akarják majd megvenni a lakását.

– Azt gyanítom, hogy egy gazdag kockázatialap-kezelő lesz az.

– Utálom őket – jelentette ki Mindy. Aztán anélkül, hogy elköszönt volna, sarkon fordult, és faképnél hagyta a férfit.

Billy megcsóválta a fejét és hazaindult.

Mindy a delibe ment a sarkon. Amikor visszaért, a fotósok még mindig ott lebzseltek a ház előtti járdán. Mindy hirtelen haragra lobbant.

– Roberto – tolta bele a képét a portás arcába –, azt akarom, hogy szóljon a rendőrségnek. Meg kell szabadulnunk ezektől a fotósoktól.

– Igen, asszonyom – válaszolta Roberto.

– Komolyan beszélek, Roberto. Nem tűnt fel magának, hogy újabban egyre több ilyen paparazzofélét látni az utcán?

– A sok híresség miatt van – mondta Roberto. – Én nem tehetek semmit.

– Pedig valakinek tennie kellene valamit – erősködött Mindy. – Beszélni fogok erről a polgármesterrel. Ha legközelebb találkozom vele. Ha el tud bánni a dohányosokkal és a transzzsírsavakkal, akkor ezekkel a naplopó fotósokkal is tehet valamit.

– Bizonyára, ha ön kéri – mondta Roberto.

– Tudja, ismerjük őt Jamesszel – közölte Mindy. – A polgármestert. Évek óta ismerjük. Már azt megelőzően is, hogy polgármester lett.

– Megpróbálhatom elhessegetni őket – mondta Roberto. – De ez egy szabad ország.

– Már nem – mondta Mindy. Elhaladt a lift előtt, és kinyitotta a földszinti lakása ajtaját.

Gooch-ék lakása az egyik legfurcsább volt az épületben. Egymásból nyíló helyiségek sorából állt, amelyek egykor személyzeti szállásokként és raktárakként szolgáltak. A dobozszerű terek idomtalan formát adtak ki, zsákutcákkal és sötét benyílókkal, híven tükrözve James és Mindy Gooch pszichózisát és a kis család lélektanát, amit egyetlen szóval lehetne jellemezni: diszfunkcionális.

Nyáron túl meleg volt az alacsony mennyezetű szobákban, télen túl hideg. A legnagyobb helyiségben, amelyet nappaliként használtak, keskeny kandalló állt. Mindy úgy gondolta, hogy ez lehetett egykor a háznagyé, aki az egész személyzetet irányította. Talán ide csalta be a fiatal szobalányokat, és elcsábította őket. De az is lehet, hogy meleg volt. És most, nyolcvan év múltán, ő és James lakik ugyanezen a helyen. Történelmi tévedésnek tűnt. Miután oly sok ideje hajszolják már az amerikai álmot, igyekeztek és törekedtek, egyetemi végzettségük van, sokat és keményen dolgoztak. Hová vezetett minden erőfeszítésük? Ide, a szolgák szállására, Manhattanben. És még azt mondják, hogy ennek is örülniük kéne. Miközben odafent üresen áll Manhattan egyik legnagyszerűbb apartmanja, ahová majd valami gazdag bankárféle költözik, bizonyára egy fiatalember, akinek csak a pénz számít, és nem érdekli az ország vagy a nép java, és úgy fog élni, akár egy kiskirály. Abban a lakásban, ami igazság szerint neki és Jamesnek járna.

Egy apró szobában az apartman végén James, a férje azzal az aranyos kopasz fejével és a kopaszságára ráfésült, kócos szőke hajjal könyörtelenül kopogott a számítógép billentyűin; a könyvén dolgozik, szétszórtan és végig abban a meggyőződésben, hogy bármikor beüthet a krach. Ez a kudarc élén egyensúlyozás a legerősebb érzése. Minden más érzés eltörpül mellette, mert ez rájuk nehezedik, a tudat szélére szorítja őket, ahol töppedten meglapulnak, mint régi csomagok egy szoba sarkában. Lehetnek jó dolgok is azokban a dobozokban, hasznos dolgok, de Jamesnek soha nem volt ideje kibontani őket.

James hallja, hogy a lakás másik végében puhán becsapódik az ajtó Mindy mögött. Bár az is lehet, hogy csak a felesége jelenlétét érzékeli. Olyan régóta vannak együtt, hogy már a Mindy keltette rezgéseket is észleli a levegőben. Nem mondhatni, hogy megnyugtatóak ezek a rezgések, de mindenesetre családiasak.

Mindy most bejön, megáll előtte, aztán leül az öreg, bőrhuzatú klubfotelbe, amit végkiárusításon vettek a Plazában, amikor felszámolták a tisztes hotelt, hogy öröklakásokat alakítsanak ki benne a még gazdagabb embereknek.

– James.

– Igen – válaszolja James, épp csak felpillantva.

– Mrs. Houghton meghalt. – James üres tekintettel meredt rá. – Tudtad?

– Ma reggel tele volt vele az internet.

– Miért nem szóltál?

– Azt hittem, tudod.

– Én vagyok a lakóbizottság vezetője, és te nem szóltál nekem – mondja Mindy. – Véletlenül összefutottam Billy Litchfielddel. Tőle tudtam meg. Igazán kínos volt.

– Nincs jobb dolgod, mint ezen aggódni? – kérdezi James.

– De van. Most például az, hogy mi lesz a lakással. Ki fog oda költözni? Miféle emberek lesznek? Miért nem mi élünk abban a lakásban?

– Mert vagy húszmillió dollárba kerül, és történetesen most nem hever nálunk húszmillió dollár – válaszolja James.

– És ki tehet erről? – kérdezi Mindy.

– Mindy, kérlek – mondja James a fejét vakarva. – Ezt már ezerszer megbeszéltük. És semmi baj nincs a lakásunkkal.

***

A tizenkettediken, egy emelettel a néhai Mrs. Houghton háromszintes apartmanja alatt, Enid Merle kint állt a teraszon, és Louise-ra gondolt. Az épület felső része a csúcsig keskenyedett, így lentebbről rá lehetett látni a felsőbb teraszokra. Megrázó, hogy alig három napja ugyanitt állt és Louise-zal társalgott, akinek az arcát beárnyékolta az elmaradhatatlan szalmakalap. Louise soha nem tűrte, hogy nap érje a bőrét, és jóformán nem mozgatta az arcizmait, mert hitt abban, hogy a grimaszolás ráncossá teszi. Legalább kétszer felvarratta az arcát, de akkor is különös, és Enid emlékezett rá, hogy a vihar napján is feltűnt neki, milyen elképesztően sima Louise bőre. Enid egészen más eset volt. Már kislányként is utálta a sok hűhót és a túlzott figyelmet, amelyet a nők a külsejüknek szenteltek. Igaz, közismert személyiséggé válva végül rászánta magát egy ráncfelvarrásra a híres dr. Bakernél, akinek a pácienseit csak Baker-lányokként emlegették a jobb társaságban. Nyolcvankét évesen Enidet hatvanöt évesnek mutatta az arca, a többi testrészén viszont fonnyadt és csúnyán májfoltos volt a bőre.

Az épület és a lakók jó ismerői tudták, hogy Enid – Mrs. Houghton után – a második legrégebbi őslakó, de az sem merült feledésbe, hogy a hatvanas-hetvenes években ő volt a ház egyik leghírhedtebb figurája. Soha nem ment férjhez. A Columbia Egyetemen szerzett pszichológusi diplomát, és 1948-ban titkárnőként kezdett dolgozni a New York Starnál; mivel lenyűgözték az emberi gyarlóságok és különcségek, továbbá megértő füle volt, beküzdötte magát a társasági rovatba, ahol végül saját sorozatot indított. Mivel egy texasi gyapotfarmon töltötte a gyerekkorát, valamelyest mindig kívülállónak érezte magát, és a kedvesség, az együttérzés déli értékeit megőrizve látta el a munkáját. Enidet „jószívű” pletykarovatíróként tartották számon, ami hasznosnak bizonyult: amikor a színészek vagy a politikusok a saját szempontjukból akartak megvilágítani egy sztorit, akkor Enidhez fordultak. A nyolcvanas évek elején a rovatát a lapcsalád tulajdonosa más orgánumaiban is elkezdte közreadni, és Enid meggazdagodott. Immár tíz éve próbál visszavonulni, de a főnökei szerint túl értékes a neve, így azóta egy egész stáb dolgozik neki; ők gyűjtik az információt és írják a rovatot, de a különleges eseteket még mindig Enid vállalja. Louise Houghton halála is ilyen különleges eset volt.

A Mrs. Houghtonról írandó cikken gondolkozva Enidbe belehasított a veszteség érzése. Louise-nak ragyogó és teljes, irigyelt és csodált élete volt. Úgy halt meg, hogy nem szerzett ellenségeket, leszámítva talán Flossie Davist, Enid mostohaanyját. Flossie az utca túloldalán lakott, miután a hatvanas évek elején felcserélte az Ötödik sugárút 1.-et egy új építésű felhőkarcoló kényelmi szolgáltatásaira. De Flossie őrült, mindig is az volt, és Enid emlékeztette magát, hogy egész életében végigkísérte a veszteségnek ugyanez az érzése – a vágyódás valami után, ami elérhetetlen. Egyszerűen ez az emberi állapot, gondolta Enid. Mindig vannak az élet mibenlétét érintő kérdések, amelyeket nem lehet megválaszolni, de félresöpörni sem.

Enid általában nem lehangolónak, hanem inkább lelkesítőnek találta ezeket a gondolatokat. Úgy tapasztalta, hogy a legtöbb embernek soha nem sikerül felnőnie. A testük megöregszik, de ezzel nem feltétlenül jár együtt a szellemi érés. Ám Enidet ez a felismerés sem zaklatta fel különösebben. Elmúlt már az az idő, amikor még ki tudta borítani az élet igazságtalansága vagy az ember veleszületett megbízhatatlansága, ha a jó és a rossz közötti választásra került a sor. Az öregkort elérve rendkívül szerencsésnek tartotta magát. Ha van egy kis pénzed és többé-kevésbé egészséges vagy, ha olyan helyen laksz, ahol sokan vannak körülötted, és mindig történik valami érdekes, akkor nagyon is kellemes idősnek lenni. Senki nem vár tőled semmit, azon túl, hogy élsz. Hovatovább már azért is megtapsolnak, hogy reggelente fel tudsz kelni az ágyból.

Kiszúrva odalent a paparazzókat Enid rájött, hogy szólnia kéne Philipnek Mrs. Houghton elhalálozásáról. Philip nem volt korán kelő, de ez a hír elég fontos ahhoz, hogy felébressze. Bekopogott hozzá, s várt egy percet, amíg meg nem hallotta Philip álmos és bosszús hangját: – Ki az?

– Én vagyok az – mondta Enid.

Philip ajtót nyitott. Világoskék bokszeralsóban volt.

– Bejöhetek? – kérdezte Enid. – Vagy hölgyvendéged van?

– Neked is szép jó reggelt, Nini – mondta Philip, úgy tartva az ajtót, hogy beléphessen. A Nini becenevet Philip adta Enidnek egyéves korában, amikor beszélni tanult. Philip koravén gyerek volt, és még mindig, negyvenöt évesen is az, de erről talán nem csak ő tehet, gondolta Enid. – És te is tudod, hogy már nem fogadok ifjú hölgyeket – tette hozzá. – Már nincsenek is igazi hölgyek.

– De fiatalok még igen – mondta Enid. Követte Philipet a konyhába. – Louise Houghton tegnap este meghalt. Gondoltam, jó, ha tudod.

– Szegény Louise – mondta Philip. – A vén tengerész visszatér a tengerhez. Kávét?

– Kérek – mondta Enid. – Azon tűnődöm, mi lesz a lakásával. Lehet, hogy felosztják. Megvehetnéd a tizenharmadik emeletet. Rengeteg pénzed van.

– Naná – mondta Philip.

– Ha megvennéd a tizenharmadik emeletet, megnősülhetnél. Ott lenne hely a gyerekeknek.

– Szeretlek, Nini – mondta Philip. – De nem ennyire.

Enid mosolygott. Elbűvölőnek találta Philip humorérzékét. És annyira jóvágású – lefegyverzően csinos a maga fiús módján, amiért mindig is odavannak a nők –, hogy soha nem tudott haragudni rá. Sötét haját kissé megnövesztve, a fülcimpája alatt visszanyírva hordja, hogy spánielfülként rágöndörödjön a gallérjára, és amikor Enid ránéz, még mindig ott látja benne az aranyos ötéves fiút, aki átjárt hozzá óvoda után, a kék egyenruhában és sapkában. Már akkor is nagyon jó gyerek volt. – Mama alszik, és nem akarom felébreszteni. Megint kimerült. Nem bánod, ha elüldögélek itt veled, Nini? – kérdezte. És Enid nem bánta. Soha nem bánt semmit, ha Philipről volt szó.

– Roberto mesélte, hogy Louise egyik rokona tegnap este megpróbált bejutni a lakásba – mondta Enid –, de ő nem engedte be.

– Még csúnyára fordulhat a dolog – jegyezte meg Philip. – Az a sok antikvitás.

– Majd a Sotheby’s eladja. Az lesz a vége. Egy egész korszak vége.

Philip a kezébe nyomta a kávésbögrét.

– Ebben a házban mindig meghal valaki – mondta.

– Mrs. Houghton öreg volt – figyelmeztette Enid, majd gyorsan témát váltott. – Mit csinálsz ma?

– Folytatom a kutatói állásinterjúkat – mondta Philip.

Kitérő válasz, gondolta Enid, de úgy döntött, hogy nem erőlteti a dolgot. Meg tudta állapítani Philip reakciójából, hogy nem halad valami jól az írással. Ha ment neki, derűs volt, ha nem ment, elkenődött.

Enid visszament a lakásába, és megpróbált dolgozni a cikkén Mrs. Houghtonról, de kiderült, hogy Philip a szokásosnál jobban elvonta a figyelmét. Philip összetett jellem. Gyakorlatilag nem is az unokaöccse, legfeljebb másodfokon – Flossie Davis, a nagyanyja Enid mostohaanyja. Enid gyerekkorában veszítette el az anyját, és az apja egy New York-i üzleti útján ismerte meg Flossie-t a Radio City Music Hall kulisszái mögött. Flossie a Rockettes egyik táncoslánya volt, és a gyors házasságkötés után Texasba költözött Enidhez és az apjához. Fél évig bírta ott, ezért Enid apja New Yorkba települt a családdal. Enid húszéves volt, amikor Flossie megszülte Annát, Philip anyját. Anna gyönyörű volt, akárcsak Flossie, de üldözték a démonok. Végül öngyilkos lett. Erőszakos, csúnya halált választott: levetette magát az Ötödik sugárút 1. tetejéről. Philip akkor volt tizenkilenc éves.

Az ilyen dolgokról vélik azt az emberek, hogy soha nem fogják elfelejteni, de ez nem igaz, gondolta Enid. Idővel az egészséges lélek megtalálja a módját a kellemetlen részletek kitörlésének. Enid sem emlékezett már arra, mi is történt pontosan Anna halálának napján, ahogy azt sem tudta már felidézni, min ment keresztül Philip az anyja elvesztése után. Csak a vázlatpontok maradtak meg – a drogfüggőség, a letartóztatás, aztán két hét a börtönben, hónapok a rehabon –, de a részletek már elmosódtak. Philip regényben dolgozta fel az élményeit, és a Nyári reggel Pulitzer-díjat hozott neki. De a szépirodalom helyett a kommersznél kötött ki, beszippantotta a hollywoodi glamúr és a pénz.

A szomszédos lakásban Philip is a számítógép elé ült azzal az elhatározással, hogy befejez egy jelenetet az új forgatókönyvében, amely a Koszorúslányok cím alatt futott. Megírta egy párbeszéd két sorát, aztán frusztráltan kikapcsolta a gépet. Beállt a zuhany alá, és azon rágódott, nem veszítette-e el végképp az ihletet.

Tíz éve, harmincöt évesen, már mindent megkapott, amit egy ember a pályáján elérhet: Pulitzer-díjat, forgatókönyvírói Oscart, pénzt és vitathatatlan elismerést. Aztán kezdtek feltünedezni a hajszálrepedések: filmek, amelyek kevésbé jól teljesítettek a mozipénztárnál; viták a fiatal döntéshozókkal; két projektben is lecserélték… Akkoriban azt mondta magának, hogy nincs jelentősége, hiszen neki ez csak üzlet. De miután ifjú éveiben dőlt hozzá a pénz, ma már csak csurrant-cseppent. Nem merte elmondani Nininek, mert csalódást okozna neki, és rémületbe ejtené. A haját samponozva megint önigazolást keresett abban, hogy nincs miért aggódnia: az új tervvel és egy kis szerencsével újra a csúcson lehet.

***

Pár perccel később Philip beszállt a liftbe, és felborzolta nedves haját. Még mindig az életén töprengett, és arra riadt fel, hogy kinyílik az ajtó a nyolcadikon és megszólal egy ismerős, dallamos hang: – Philip. – A következő másodpercben Schiffer Diamond szállt be a liftbe. – Fiacskám – mondta, mintha csak tegnap váltak volna el –, nem akarom elhinni, hogy még mindig ebben a tetves házban laksz.

Philip nevetett. – Enid mondta, hogy visszajössz. – És máris beletalált a régi, ugratós hangnembe. – Erre nem itt vagy?

– Mondta? – nevetett Schiffer is. – Egy egész rovatot szánt rá. Schiffer Diamond visszatér. Ettől úgy érezhetem magam, mint egy középkorú revolverhős.

– Te sosem lehetsz középkorú – mondta Philip.

– Lehetek, és vagyok is – válaszolta Schiffer. Elhallgatott és végignézett Philipen. – Nős vagy még?

– Már hét éve nem – mondta Philip, szinte büszkén.

– Nem rekord ez nálad? – kérdezte Schiffer. – Úgy tudtam, hogy négy évnél tovább soha nem húzod facéran.

– Sokat tanultam a két válásomból – felelte Philip. – Nevezetesen azt, hogy sose nősüljek újra. Hát te? Megvan még a második férjed?

– Nem, tőle is elváltam. Vagy ő vált el tőlem. Már nem emlékszem. – A férfira villantotta azt a jellegzetes mosolyát, amitől Philip úgy érezte, hogy rajta kívül nem létezik senki a világon. Egy pillanatra még be is vette, de aztán emlékeztette magát, hogy milyen sokan részesültek még ugyanebben a mosolyban.

Kinyílt a liftajtó, és Philip elnézve a nő válla felett meglátta a bejáratnál csoportosuló paparazzókat. – Miattad vannak itt? – kérdezte már-már vádlón.

– Nem, te buta. Mrs. Houghton miatt. Én nem vagyok olyan híres – válaszolta Schiffer. Átvágva az előcsarnokon elhúzott a villogó vakuk sorfala között, és bevetette magát egy fehér kocsi hátsó ülésére.

Dehogyisnem, gondolta Philip. Még mindig híres vagy, sőt még híresebb. Kikerülve a fotósokat elindult az Ötödik sugárúton, aztán a Tizedik utcán átment a Hatodik sugárútra, abba a kis könyvtárba, ahol időnként dolgozni szokott. Egyszerre bosszús lett. Minek jött ez vissza? Megint szenvedést fog okozni neki, aztán lelép. Csak a jó ég tudja, mire képes az a nő. Húsz évvel ezelőtt azzal lepte meg, hogy lakást vett magának az Ötödik sugárút 1.-ben, amit megpróbált úgy beállítani, mintha mindig vele akarna maradni. Színésznő volt, és tisztára lökött. Ezek mind lököttek, és a legutóbbi eset óta, amikor lelépett és hozzáment ahhoz az átkozott grófhoz, Philip megfogadta, hogy színésznővel soha.

A könyvtár hűvösében leült egy ütött-kopott karosszékre. Elővetette a Koszorúslányok kéziratát, és miután elolvasta az első néhány oldalt, viszolyogva letette. Hogy jön ő, Philip Oakland Pulitzer-díjas író ehhez a szeméthez? El tudta képzelni Schiffer Diamond reakcióját: – Miért nem végzed a saját munkád, Oakland? Vagy legalább keresnél valakit, aki érdekel. – És a saját védekezését is: – Ezt szórakoztatóiparnak hívják. Nem pedig művészetnek.

– Baromság – mondaná erre a nő. – Be vagy ijedve.

Schiffer persze mindig azzal büszkélkedett, hogy ő ugyan nem fél semmitől. Mert ő ezzel a baromsággal védekezett: azt hazudta, hogy sebezhetetlen. Ez így nem tisztességes, gondolta Philip. De amikor arról volt szó, hogy mit érez iránta Schiffer, kiderült, hogy kicsit annál is különbnek tartja, mint Philip saját magát.

Újra kézbe vette a szöveget, de rájött, hogy a legkevésbé sem érdekli. A Koszorúslányok pontosan az volt, amit a címe sugallt: történet arról, hogyan alakult annak a négy nőnek az élete, akik huszonkét évesen együtt voltak koszorúslányok. De mi a jó francot tud ő a huszonkét éves lányokról? Az utolsó barátnője, Sondra, távolról sem volt olyan fiatal, mint amit Enid képzelt – valójában harminchárom volt –, és egy független filmgyártónál lépegetett fölfelé a ranglétrán. De kilenc hónap után elege lett Philipből, azt gyanítva – helyesen –, hogy belátható időn belül nem akar házasságot és gyerekeket. Ami az ő korában „szánalmas”, legalábbis Sondra és a barátnői szerint. Erről az jutott Philip eszébe, hogy a szakításuk óta, vagyis két hónapja nem feküdt le senkivel. Nem mintha olyan nagy szám lett volna a szex. Sondra végrehajtotta a kötelező gyakorlatokat, de hiányzott az inspiráció, és Philip azon kapta magát, hogy szinte unottan teszi, amit kell, és ennek kapcsán el kellett töprengenie azon, fogja-e még valaha élvezni a szexet. Ez a gondolat vezette el a Schiffer Diamonddal űzött szex emlékéhez. Na az, gondolta üres tekintettel bámulva a forgatókönyv lapjait, tényleg jó szex volt.

Manhattan csücskében a fehér kocsi átkelt a Williamsburg hídon Schiffer Diamonddal, hogy a brooklyni Steiner Studióba vigye. Schiffer szintén egy forgatókönyvet igyekezett olvasni – A zárdafőnöknő nulladik epizódját, a pilotot –, amelynek most az olvasópróbájára tartott. Kivételesen jó szerep volt: egy negyvenöt éves apáca radikálisan megváltoztatja az életét és felfedezi, milyen modern nőnek lenni. A producerek középkorúnak írták le a figurát, bár Schiffernek még nehezére esett elfogadni, hogy a negyvenöt év már középkor. Ezen elmosolyodott, mert eszébe jutott Philip, ahogy megpróbál úgy tenni, mintha nem lepte volna meg a találkozás a liftben. Bizonyára neki sem könnyű elfogadni, hogy a negyvenöt év már középkor.

S aztán, akárcsak Philipnek, neki is eszébe jutott a szexuális életük. Csak számára ez az emlék frusztrációt is hordozott. A szexben vannak szabályok: ha elsőre nem jó, később valószínűleg jobb lesz. Ha elsőre remek volt, onnan már csak lefelé vezet az út. A legfőbb szabály viszont az: ha tényleg jó volt a szex, életedben a legjobb; az azt jelenti, hogy annak a két embernek együtt kell maradnia. A szabályok persze zöldfülűek, hiszen zöldfülű lányok találták ki őket, hogy besorolják a férfiakat. De Philippel a szex áthágott minden szabályt. Remek volt először és remek volt mindannyiszor, de ők mégsem maradtak együtt. Ez volt az egyik legkiábrándítóbb dolog, amit az életről megtanult – igen, a férfiak szeretik a szexet. De a jó szex nem jelenti azt, hogy feleségül akarnak venni. A jó szexnek számukra nincs magasabb értelme. Csak jó szex, és annyi.

Kinézett az ablakon az East Riverre. A víznek barna színe volt, mégis csillogott, akár egy idős dáma, aki nem mond le az ékszereiről. Miért foglalkozik egyáltalán Philippel? Bolond a pasi. Ha egy férfinak nem elég a jó szex, akkor reménytelen eset.

Ezzel visszajutott az egyedüli lehetséges következtetésre: Philipnek talán nem is volt olyan különleges a szex, mint neki. Egyáltalán, mi a jó szex definíciója? Számos módja van a nemi szervek izgatásának – csók, nyalogatás, határozott, de gyengéd érintések, a pénisz marokra fogása, az ujjak bevezetése a vaginába. A nőnek meg kell nyílnia, kitárulnia, és nem idegen tárgyként, hanem az élvezet eszközeként befogadnia a péniszt. Ez a jó szex mindent eldöntő pillanata – amikor a pénisz találkozik a vaginával. Még tisztán emlékszik a Philippel való szeretkezésüknek erre az első pillanatára: a kölcsönös meglepetésre, hogy milyen jólesik, majd az élményre, hogy többé már nem számít a testük; aztán eltűnt a világ, és mintha az egész élet a molekulák súrlódásába összpontosult volna, amíg be nem következett a robbanás. A teljesség, a kör bezárulásának élményére – ez azért jelentett valamit, nem?

2

Újabban megesett, hogy Mindy Gooch már nem tudta pontosan, mi is az ő munkája, vagy nem látta értelmét a munkájának. Tíz évvel ezelőtt kulturális rovata volt a magazinban; akkor, harminchárom évesen, telve ambícióval, lelkesedéssel, ötletekkel, sőt (legalábbis ő szerette azt gondolni) könyörtelenséggel, sikerült is feltornáznia magát az internetosztály élére (amelyről nem sokan tudták annak idején, hogy eszik-e vagy isszák), a jól hangzó, évi félmillió dolláros fizetéssel. Mindy eleinte lubickolt a pozíciójában (még szép, miután senki nem tudta, hogy igazából mit csinál, vagy mit kellene csinálnia), és a cég legfényesebb csillagai között tartották számon. Divatos, melírozott bubifrizurájával és átlagosan csinos arcával körbehordozták a céges eseményeken, learatta a női médiaszervezetek elismerését, és egyetemistáknak tartott előadásokon tárta fel az előrejutás „receptjét” („kemény munka, nincs méltóságon aluli feladat, nincsenek jelentéktelen részletek”, s bár a fiatalok nem igazán ezt akarták hallani, attól még igaz volt). Aztán híre kelt, hogy előléptetés vár rá, egy döntéshozói poszt, ahol sok kis beosztotton uralkodhat – amit ő szeretett úgy tekinteni, mint a 16. századi lovaggá ütés mai megfelelőjét. Akkoriban, a karrierje felfelé ívelő szakaszában, Mindy határtalan önbizalommal rendelkezett, bátran mozgott az élet minden területén, és sikert sikerre halmozott. Akkor találta meg a lakást az Ötödik sugárút 1.-ben, beköltöztette a családját, beválasztatta magát a lakóbizottságba, új, jobb óvodát szerzett a fiának, Samnek, házi süteményeket készített és dísztököket dekorált ujjal felvihető, nem mérgező festékkel, hetente egyszer házaséletet élt a férjével, és még egy tanfolyamon is részt vett a barátnőivel, ahol banánokon gyakorolva elsajátította a szakszerű fellációt. Elképzelte, hol tart majd öt, tíz, tizenöt év múlva. Elképzelte, hogy körberepüli a világot a cég gépén, és külföldi értekezleteken elnököl. Állócsillagnak látta magát, aki némán és titokban küzd meg az ostromló erőkkel.

De múltak az évek, és Mindy nem váltotta be a hozzá fűzött reményeket. Kiderült, hogy már nincs elég ideje megvalósítani az álmait. Samnek volt egy rövid meccse a „beilleszkedéssel”; a szakemberek az iskolában úgy látták, hogy jót tenne neki, ha többet lenne más gyerekekkel – ami gyakori eset az egy gyerekből és két felnőttből álló családokban –, és ez nemcsak külön szervezési erőfeszítéseket igényelt, de Samet is rá kellett kényszeríteni a tanítás utáni sportolásra, a közös játékra (a lakást betöltötte a videojátékok csengése-bongása, miközben „a srácok” egymás mellett játszottak), a drága sítúrákra Vermontban (az egyik ilyen alkalommal Mindy kificamította a bokáját, és egy hónapig mankóval járt). Aztán James, aki 1992-ben elnyerte az Országos Magazin díjat, úgy döntött, hogy regényírásra adja a fejét; három év után, ami alatt test-test elleni küzdelmet vívott a szavakkal, sikerült kiadnia egy könyvet, amelyből 7500 példány kelt el. James depressziója és sértettsége megkeserítette az életüket, és a végén Mindy azzal szembesült, hogy a mindennapi élet mindennapi csalódásai elnyűtték.

És még ezután is sokszor gondolta úgy, hogy mindezen úrrá tudna lenni, ha nem állná útját a személyisége. Szorongva ébredt fel az éjszaka kellős közepén, hogy vizsgálat alá vegye a kapcsolatait a „vezetőséggel”, és arra jutott, hogy ezek hiányosak. Annak idején olyan emberekből állt a testület, mint Derek Brumminger, a himlőhelyes örök kamasz, aki szűnni nem akaróan kereste önmagát; amikor felfedezte, hogy Mindy semmit sem tud a hetvenes évek rock and roll zenéjéről, jóformán levegőnek nézte az értekezleteken. Nyílt titok volt, hogy a vezetőség tagjának lenni, közéjük tartozni a szó szoros értelmében azt jelenti: egy vagy közülük, lévén egymással töltötték minden idejüket, egymásnál vacsoráztak, estélyi ruhás jótékonysági eseményekre hívták meg egymást, és mind együtt mentek nyaralni, mint a lemmingek. Mindy és James határozottan nem illett közéjük. Mindy nem volt „muris”. Alkatilag idegen volt tőle a szellemes riposztozás vagy a flörtölés; ezzel szemben okos, komoly és szigorú volt, kissé nyomasztó társaság. Bár a vezetőség főként demokratákból állt, James szemében ezek rosszfajta demokraták voltak. Gazdag, kivételezett helyzetű demokratának lenni kiterjedt jövedelemforrásokkal szinte már perverzitás vagy kész oximoron, és a harmadik vacsora után, ahol James hangot adott ennek a véleményének – és Derek Brumminger azzal vágott vissza, hogy James talán kommunista –, soha többé nem hívták meg őket. És ennyi volt. Mindy jövője biztosított, megtalálta a helyét, de onnan már nincs tovább. Innentől ugyanúgy hangzottak az éves értékelések: remek munkát végez és elégedettek a teljesítményével. Nem adtak neki fizetésemelést, de több részvényopciót kapott. Mindy megértette a helyzetét. Megrekedt az önkéntes rabszolgaság egy igen tetszetős állapotában. A részvényekből nem juthat pénzhez, amíg nyugdíjba nem megy, vagy el nem bocsátják. De van egy családja, amelyről gondoskodnia kell.

Mrs. Houghton halálának napján – ugyanazon a napon, amelyen Philip Oakland a pályájáról, Schiffer Diamond pedig a szexről elmélkedett – Mindy Gooch bement a munkahelyére, és szokás szerint több értekezletet tartott. Ült a hosszú, fekete asztala mögött a párnázott bőr forgószékben, a bokáját a térdén nyugtatva. Fekete, hegyes orrú cipőt viselt praktikus, négycentis sarokkal. A tizenegy órai megbeszélésen négy nő vett részt, akik a kockás szövethuzatú kanapén és az ugyanolyan csúnya kárpitozású két kis klubfotelban foglaltak helyet. Kávét vagy palackozott vizet ittak. A New York Times egy cikkét vitatták meg az internet elszürküléséről. Tárgyaltak a hirdetőkről. Szembenéznek-e végül a hirdetési pénzekről döntő üzletemberek azzal a ténnyel, hogy a legjelentősebb fogyasztók olyan nők, mint ők: harmincöt fölött, önálló jövedelemmel rendelkezve? Szóba kerültek a videojátékok. Jók vagy rosszak? Érdemes-e kifejleszteni egy videojátékot a nőknek szóló weboldalukon? Milyen legyen? Az egyik nő cipőket javasolt, a másik a vásárlást. A harmadik azt vetette ellen, hogy olyan már van. Az online katalógusokban. Mi lenne, ha ötvöznék a legjobbakat? És legyenek minőségi ékszerek. Meg babaruhák.

Milyen nyomasztó, gondolta Mindy. – Tényleg csak ez érdekel bennünket? A vásárlás?

– Nem tehetünk róla – mondta az egyik nő. – A génjeinkben van. A férfiak vadásznak, a nők gyűjtögetnek. A vásárlás a gyűjtögetés egy formája. – A többiek nevettek.

– Jó lenne valami provokatív – mondta Mindy. – Olyan provokatívnak kéne lennünk, mint azok a pletykaoldalak. Mint Perez Hilton. Vagy a Szurkapiszka.

– De hogyan? – kérdezte az egyik nő udvariasan.

– Nem tudom – felelte Mindy. – Megpróbálkozhatnánk az igazmondással. Például arról, milyen szörnyű középkorúnak lenni. Vagy milyen ócska a szex a házasságban.

– Ócska a szex a házasságban? – kérdezte az egyik nő.

– De ez már közhely, nem igaz? – jelentette ki a másik.

– Azon múlik, hogy a nő ambicionálja-e.

– Igen, de kinek van arra ideje?

– Mindig ugyanolyan. Mintha ugyanazt kéne enned életed minden napján.

– Mindennap?

– Jó, legyen csak egy héten egyszer. Vagy havonta.

– Miről beszélünk most? – kérdezte Mindy. – Arról, hogy a nők szeretik a változatosságot?

– Én ugyan nem. Túl öreg vagyok már ahhoz, hogy levetkőzzek egy idegen előtt.

– Lehet, hogy szeretnénk, de tudjuk, hogy úgysem jön össze. Még azt sem mondhatjuk el, hogy szeretnénk.

– Túl veszélyes. A férfiaknak.

– A nők nem ugyanazt akarják, mint a férfiak. Hallottatok ti már olyan nőről, aki elment egy férfi prostituálttal? Undorító.

– De mi van, ha az a férfi prostituált Brad Pitt?

– Brad Pitt-tel gondolkodás nélkül megcsalnám a férjemet. Vagy George Clooney-val.

– Tehát ha a férfi filmsztár, az nem számít megcsalásnak – mondta Mindy.

– Igen.

– Nem képmutatás ez? – kérdezte Mindy.

– Az, de mégis, mennyi ennek a valószínűsége?

Mindenki hisztérikusan nevetett.

– Felmerült itt néhány érdekes gondolat – mondta Mindy. – Két hét múlva találkozunk, és meglátjuk, mire jutunk.

Miután a nők távoztak az irodájából, Mindy üres tekintettel meredt a drótpostájára. Legalább 250 e-mailt kapott egy nap. Általában igyekezett lépést tartani a levelezésével, de most úgy érezte, mintha belefulladna az aprólékos munka tengerébe.

Hol van a lényeg, tűnődött. Csak gyűlik, csak gyűlik, és nem látni a végét. Holnap megint 250, holnapután és azután is, megállás nélkül. Mi lenne, ha egy szép napon feladná?

Jelentős akarok lenni, gondolta Mindy. Azt akarom, hogy szeressenek. Miért olyan nehéz ez?

Szólt az asszisztensének, hogy megbeszélésre megy és csak ebéd után jön vissza.

Lement a lifttel a nagy irodaépület földszintjére – a hivatali szintek alatt, az első három emeleten éttermek és drága üzletek sorakoztak, ahol ötvenezer dolláros órákat árultak a gazdag turistáknak –, onnan a mozgólépcsőn a föld alatti folyosók nyirkos gyomrába, és egy betonalagúton át elballagott a metróig. Húsz éven keresztül heti tízszer szállt metróra, ami vagy százezer utazás. Persze amíg fiatal és tettre kész volt, nem gondolkozott ezen. Kifejezéstelen maszkká merevítve az arcát kapaszkodott a fémrúdba, és reménykedett, hogy egy férfi sem dörgölőzik hozzá, nem nyomja a lábához a péniszét, ahogy néha a férfiak teszik, ösztönösen, mint a kutyák. Minden nő néma szégyene volt ez, aki földalattival utazott. Senki nem lépett fel ellene, nem beszélt róla, mert főleg olyan férfiak csinálták, akik inkább állatok, mint emberek, és senki sem szerette, ha ezeknek a férfiaknak a létezésére vagy a férfitermészet bántó alantasságára emlékeztetik. – Ne járj metrón! – kiáltotta az asszisztense, miután Mindy elmesélt neki egy újabb ilyen esetet. – Jogosult vagy a kocsira.

– Nem akarok a manhattani dugóban ülni – válaszolta Mindy.

– A kocsiban dolgozhatnál. És telefonálni is tudsz.

– Nem – mondta Mindy. – Szeretem nézni az embereket.

– Te szenvedni szeretsz – felelte az asszisztense. – Szereted, ha kihasználnak. Mazochista vagy.

Tíz évvel ezelőtt egy ilyen megjegyzés fegyelemsértés lett volna. Ma már nem az. Az új demokráciában a fiatalok egyenlőek az idősebbekkel. És ebben az új kultúrában már nehéz olyan fiatalokat találni, akik hajlandók dolgozni, és vállalni némi kényelmetlenséget.

Mindy a Tizennegyedik utcánál szállt ki a földalattiból, és három sarkot gyalogolt az edzőteremig. Gépiesen átöltözött, és ráállt a futópadra. Növelte a sebességet, futásra kényszerítve a lábát. Az életem pontos metaforája, gondolta. Csak fut egyre, és nem jut sehová.

Az öltözőbe visszatérve gyorsan letusolt, miután gondosan betűrte a zuhanysapka alá a beszárított bubifrizuráját. Megtörülközött, felöltözött és a napja hátralévő részére gondolva – további megbeszélések és e-mailek, amelyek még több megbeszéléshez és még több e-mailhez vezetnek – kimerültséget érzett. Leült a keskeny fapadra, és felhívta Jamest. – Mit csinálsz? – kérdezte.

– Mintha megbeszéltük volna – mondta James. – Arra az ebédre megyek.

– Tegyél meg nekem valamit.

– Mit? – kérdezte James.

– Hozd el Mrs. Houghton lakásának kulcsait a gondnoktól. Nem hagyhatom, hogy ide-oda hányódjanak. És meg kell mutatnom a lakást az ingatlanügynöknek. Mrs. Houghton rokonai gyorsan el akarják majd adni, és én sem szeretném, ha sokáig állna üresen. Most felment az ingatlanok ára, de bármikor eshet, és annak a lakásnak az ára lesz a viszonyítási pont. A ház minden lakása többet fog érni.

James szokás szerint kikapcsolt, amikor Mindy az ingatlanokról beszélt. – Nem hozhatnád el te a kulcsokat hazafelé jövet? – kérdezte.

Mindyt hirtelen elfogta a méreg. Olyan sok mindent nézett el Jamesnek az évek során. Elnézte neki, hogy időnként alig lehet kihúzni belőle két szótagnál többet. Elnézte, hogy kopaszodik. Elnézte, hogy megereszkedtek az izmai. Elnézte neki, hogy nem romantikus, és magától soha nem mondaná, hogy szereti, csak Mindy után, és legfeljebb évente háromszor-négyszer. Elnézte neki, hogy soha nem fog sok pénzt keresni és aligha lesz belőle elismert író; még azt is elnézi neki, hogy ez a második regénye valószínűleg egy vicc lesz. Ennél alább már tényleg nem adhatja. – Nem csinálhatok mindent én. Egyszerűen nem megy, James.

– Nem kéne orvoshoz menned? – kérdezte James. – Nézesd meg magad.

– Ennek semmi köze hozzám – mondta Mindy. – Arról van szó, hogy te is megtedd a magadét. Miért nem akarsz nekem segíteni, James, ha megkérlek valamire?

James sóhajtott. Készült erre az ebédre, és Mindy most elveszi a kedvét. A feminizmus, gondolta. Az tett tönkre mindent. Amikor fiatalabb volt, az egyenlőség a szexet jelentette. Sok szexet, annyit, amennyit csak akartál. De most már azt jelenti, hogy olyan dolgokat kell megtenni, amire egy férfi nincs felkészülve. Ráadásul rengeteg időt rabol el. Az egyik, amit a feminizmus elért, hogy a férfiak rájöjjenek, mekkora szívás nőnek lenni. Na, nem mintha addig nem tudták volna, ezért talán ez sem volt akkora felfedezés.

– Mindy – mondta kedvesebben –, nem késhetek el az ebédről.

Mindy szintén más irányból próbált közelíteni. – Megmondták már, mi a véleményük a könyvedről? – kérdezte.

– Nem – felelte James.

– Miért nem?

– Nem tudom. Mert az ebédnél fogják elmondani. Ezért találkozunk – mondta James.

– Miért nem közölhetik telefonon? Vagy e-mailben?

– Talán nem akarják. Talán inkább személyesen szeretnék – felelte James.

– Ami valószínűleg rosszat jelent – szögezte le Mindy. – Valószínűleg nem tetszik nekik. Ellenkező esetben megírhatták volna e-mailben, hogy milyen jónak tartják.

Egy kis ideig egyikük sem szólalt meg, aztán Mindy folytatta: – Hívni foglak ebéd után. Otthon leszel? És ugye elhozod a kulcsokat?

– Igen – mondta James.

Egy órakor James elsétált a két sarokra lévő Babbo étterembe. Redmon Richardly, a kiadója nem volt ott, de James nem is számított rá. Leült egy ablak melletti asztalhoz, és bámulta a járókelőket. Mindynek valószínűleg igaza van, gondolta. A regénye valószínűleg vacak, és Redmon azt akarja vele közölni, hogy nem adhatja ki. Miután négy évig dolgozott azon az átkozott könyvön, pontosan úgy érzi magát, mint amikor írni kezdte, azzal a különbséggel, hogy most egy kicsit még szerencsétlenebbnek, még jelentéktelenebbnek érzi magát. Ez a nagy hátulütője az öregedésnek: egyre nehezebben tudsz hazudni magadnak.

Redmon Richardly egy óra húszkor érkezett. James több mint egy éve nem látta, és megrázta a változás. Redmon haja megőszült és megritkult, egy madárfióka fejére emlékeztetett. Hetvenévesnek tűnik, gondolta James. Majd az jutott eszébe, nem tűnik-e ő is hetvennek. Nem, az lehetetlen. Ő még csak negyvennyolc. Redmon pedig ötvenöt. De valahogy megváltozott az aurája. Ez boldog, gondolta James megütközve.

– Üdv, cimbora – mondta Redmon megveregetve James hátát. Leült vele szemben, és széthajtogatta a szalvétáját. – Iszunk? Lemondtam az alkoholról, de napközben nem tudok ellenállni egy italnak. Pláne, ha kiszabadulok az irodából. Mi lett ebből a szakmából? Nagy a hajtás. Manapság tényleg dolgozni kell.

James együttérzően nevetett. – De úgy látom, jól bírod.

– Igen – mondta Redmon. – Most született kisbabám. Neked volt valaha gyereked?

– Van egy fiam – felelte James.

– Elképesztő, nem? – kérdezte Redmon.

– Nem is tudtam, hogy terhes lett a feleséged – mondta James. – Hogyan?

– Csak úgy. Két hónappal az esküvőnk előtt. Még csak nem is próbálkoztunk. Nyilván az a sok sperma, ami ötven év alatt felgyűlt bennem. Erős anyag – mondta Redmon. – Azért fantasztikus dolog egy kisbaba! Tényleg nem szólt neked senki?

– Ezek szerint – válaszolta James egyszerre bosszúsan. Kisbabák. Manapság nem tudsz megszabadulni tőlük. Még egy üzleti ebéden sem. James barátainak a fele újsütetű apa. Ki hitte volna, hogy a középkorú férfiak odavannak a kisbabákért?

Aztán Redmon elképzelhetetlen dolgot művelt. Elővette a tárcáját. Egy olyan tárcát, amilyen a tizenéves lányoknak van, külön átlátszó műanyag rekeszekkel a fényképeknek. – Sidney egy hónaposan – mondta James elé tolva.

– Sidney – ismételte James.

– Régi név a családban.

James fanyar mosollyal pillantott a fotóra a fogatlan, kopasz kisbabára, akinek mintha különösen nagy lett volna a feje.

– Ez meg – mondta Redmon lapozva egyet – Sidney hat hónaposan. Catherine-nel.

James feltételezte, hogy Catherine Redmon felesége. Csinos kis nőcske volt, nem sokkal nagyobb Sidney-nél. – Szép nagy – mondta James visszaadva a tárcát.

– Az orvosok szerint benne van a kilencvenkilenc százalékban. Manapság minden gyerek nagy. A te fiad mekkora?

– Ő kicsi – válaszolta James. – Mint a feleségem.

– Sajnálom – mondta Redmon őszinte szánalommal, mintha a kis termet kóros lenne. – De ki tudja? Lehet, hogy filmsztár lesz, mint Tom Cruise. Vagy stúdióvezető. Az még jobb is.

– Tom Cruise-nak stúdiója is van, nem? – mosolygott sután James, és megpróbált témát váltani. – Nos?

– Hát igen. Valószínűleg tudni szeretnéd, mi a véleményem a könyvedről – mondta Redmon. – Úgy gondoltam, hogy ezt inkább Jerry közölje veled.

Jamesnek összeszorult a gyomra. Redmon legalább megteszi azt a szívességet, hogy szórakozottnak tűnik. Vagy kényelmetlenül érzi magát.

– Jerry? – kérdezte James. – Jerry, a gigaseggfej?

– Pontosan. De attól félek, hogy ő most már szeret, s talán te is jobb színben fogod őt látni.

– Engem? – hitetlenkedett James. – Jerry Bockman szeret engem?

– Majd ő elmagyarázza, amikor ideér.

Jerry Bockman is velük ebédel? James nem tudta mire vélni. Jerry Bockman drabális ember volt. Durva vonásokkal, csúnya bőrrel, narancssárga hajjal, és úgy festett, mint aki egy híd alatt rejtőzve megvámolja a gyanútlan arrajárókat. Ilyen külsejű embereknek nem volna szabad a könyvkiadásban dolgozniuk, gondolta finnyáskodva James akkor egyszer, amikor találkozott vele.

De Jerry Bockman valójában nem is a könyvkiadásban dolgozik. Hanem a szórakoztatóiparban. Egy sokkal hatalmasabb és jövedelmezőbb vállalkozásban, mint a könyvkiadás, amely ugyanannyi könyvet adott el, mint ötven évvel ezelőtt, azzal a különbséggel, hogy ma ötvenszer annyi könyv jelenik meg évente. A kiadók növelték a választékot, de a kereslet nem nőtt. Így Redmon Richardly, aki rosszfiú déli íróból lett szépirodalmi kiadó saját céggel, amely olyan Pulitzer-díjas szerzőket jelentetett meg, mint Philip Oakland, meg a nemzeti könyvdíj nyerteseit, az Atlantic, a Harper’s Bazaar és a Salon íróit, a PEN-klub tagjait, akik Brooklynban laktak és könyvtári esteken léptek fel, és Richardnak – aki mindenekfelett még törődött azzal, amiről Hamlet úgy beszél, hogy „szó, szó, szó” – el kellett adnia a cégét egy szórakoztatóipari konglomerátumnak. Ami a fantáziadús SZK nevet viselte.

Jerry Bockman nem a vezetője volt az SZK-nak. Abban a székben Jerry egyik barátja ült. Jerry egy részlegnek volt a feje, talán a második, talán a harmadik a parancsnoki láncban. Nyilván kirúgtak valakit, és Jerry kapta meg a helyét. Egy szép napon őt is kirúgják, de akkor ez már nem számít, mert addigra minden életcélját elérte, valószínűleg félmilliárd dollárja lesz a bankban, vagy részvényopcióban, vagy valami azzal egyenértékűben. Addig is Redmon nem képes végezni a fontos kiadói munkáját, mert nem maradt más választása, mint beolvadni. Akár egy amőba. Két évvel ezelőtt, amikor beszámolt Jamesnek a küszöbönálló „egyesülésről” (egyesülésnek nevezte, holott beolvasztás vagy benyelés volt, ahogy a többi is), Redmon azt mondta, hogy semmi nem fog változni. Nem hagyja, hogy Jerry Bockman vagy az SZK hatással legyen a könyveire, a szerzőire vagy a minőségre.

– Akkor miért adod el? – kérdezte James.

– Muszáj – felelte Redmon. – Ha meg akarok nősülni, ha gyerekeket akarok, ha ebben a városban akarok élni, akkor muszáj.

– Mióta akarsz te megnősülni és gyerekeket nemzeni? – érdeklődött James.

– Mostantól. Ha középkorú leszel, unalmassá válik az élet. Nem folytathatod már a régi módon. Seggfejnek néznek. Még nem tűnt fel neked? – kérdezte Redmon.

– De – mondta James. És most Jerry is velük ebédel.

– Láttad azt az írást az Atlanticban az ajatollahról és az unokaöccséről? – kérdezte Redmon.

James bólintott, tudva, hogy ami Iránról, Irakról vagy a Közel-Keletről szól, annak óriási jelentőséget tulajdonítanak itt, ezen a Manhattan nevű, kis tizenkét mérföldes szigeten, és rendes körülmények között oda is figyelt volna rá. Megalapozott véleménye volt a témában, de most másra sem tudott gondolni, csak Jerryre. Jerry velük ebédel? Jerry szereti őt? Mi ez az egész? Mindy lelkesedne érte. De ez csak fokozta Jamesben a feszültséget. Most majd szerepelnie kell. Jerry előtt. Egy Jerryvel nem lehet csak úgy elüldögélni. Részt kell venned. Értékesnek kell mutatkoznod.

– Újabban sokat gondolkozom Updike-on – mondta James, hogy enyhítse a feszültséget.

– Igen? – Redmon nem jött lázba. – Túlértékelt. Nem állta ki az idő próbáját. Nem úgy, mint Roth.

– Most került a kezembe a Majd ha fagy – mondta James. – Szerintem elég jól van megírva. Mindenesetre esemény volt a megjelenése. 1975-ben, amikor kiadták. Akkor még esemény volt egy megjelenő könyv. Ma már csak annyi, mint…

– …mintha Britney Spears villant? – kérdezte Redmon.

James összerándult Jerry Bockman érkezésére. Feltűnt neki, hogy Jerry nem öltönyben van; manapság már csak a bankárok hordanak öltönyt. Jerry ellenben vászonnadrágot és rövid ujjú pólót viselt. Mellénnyel. És nem is akármilyennel. Horgászmellénnyel. Jézusom, gondolta James.

– Nem maradhatok sokáig – jelentette ki Jerry megrázva James kezét. – Van az a dolog L. A.-ben.

– Értem. Az a dolog – mondta Redmon. – És mi van vele?

– Csak a szokásos – legyintett Jerry. – Corky Pollack egy seggfej. De ő a legjobb barátom. Most mit mondjak?

– Az utolsó, aki állva maradt. Mindig is én akartam lenni az az ember – mondta Redmon.

– Az utolsó, aki állva maradt a jachtján. Csakhogy ez már egy óriásjacht. Láttál már ilyet? – kérdezte Jerry Jamestől.

– Nem – felelte James pironkodva.

– Elmondtad Jamesnek, hogy mit gondolok a könyvéről? – kérdezte Jerry Redmontól.

– Még nem. Átengedem neked a dicsőséget. Te vagy a főnök.

– Én vagyok a főnök. Hallod ezt, James? Azt mondja ez a zseni, hogy én vagyok a főnök.

James bólintott. És rettegett.

– Hát, hogy finoman fogalmazzak, imádtam a könyvedet – mondta Jerry. – Nagyszerű ponyvaregény. Minden üzletember ilyet akar olvasni a repülőgépen. És nem csak én gondolom ám így. Már Hollywoodban is érdeklődik iránta pár haver. Akiknél hét számjegyű a fizetség. Szóval ráállunk a kiadásra. Ugye, hogy így van? – fordult Jerry megerősítésért Redmonhoz. – Ráadjuk a kakaót a dologra, és tavasszal kijövünk vele. Jövő őszre gondoltunk, de túl jó ez a könyv. Amondó vagyok, hogy azonnal dobjuk piacra, te meg kezdd el írni a következő könyvet. Van számodra egy nagy ötletem. Kockázatitőke-kezelők. Mit szólsz?

– Kockázatitőke-kezelők – ismételte meg James. Alig tudta megformálni a szavakat.

– Ez most nagyon menő – tette hozzá Jerry. – Elolvastam a könyvedet, és azt mondtam Redmonnak, hogy ez egy aranybánya. Végre van egy igazi kommersz férfiírónk. Mint Chrichton. Vagy Dan Brown. És amint kinn vagy a piacon, folyamatosan nyomatnod kell nekik a terméket.

Jerry felállt. – Mennem kell – közölte. – Állapodjatok meg a részletekben. – Jameshez fordult, és kezet rázott vele: – Örülök, hogy találkoztunk. Hamarosan beszélünk.

James és Redmon figyelte Jerryt, ahogy kimegy az étteremből és beszáll egy várakozó kocsiba. – Ugye mondtam én neked, hogy innunk kell egyet? – kérdezte Redmon.

– Benne vagyok – felelte James.

– Hát, ezek a nagy hírek. Nekünk – mondta Redmon. – Itt rendes pénzt kereshetünk.

– Nagyon úgy hangzik – helyeselt James. Intett a pincérnek, és rendelt egy scotchot vízzel, mert ez volt az egyetlen ital, amire most gondolni tudott. Hülyén érezte magát.

– Nem tűnsz túl boldognak, cimbora – jegyezte meg Redmon. – Lehet, hogy ki kéne próbálnod a Prozacet. Másfelől, ha ez a könyv úgy fog teljesíteni, ahogy várom, nem lesz szükséged rá.

– Na ja – mondta James. Robotpilóta üzemmódban ette végig az ebédet. Aztán hazasétált az Ötödik sugárút 1.-be, de nem köszönt a portásnak, nem gyűjtötte be a postát. Nem csinált semmit, csak bement a kis dolgozójába abban a fura lakásban, leült a kis székére és kibámult a kis íróasztalával szemközti ablakon. Ugyanazon az ablakon, amelyen inasok és szobalányok százai bámulhattak ki az évek során, a sorsukon elmélkedve.

A sors iróniája, gondolta James. Élete utolsó harminc évét egyetlen mindent felülíró idea tette elviselhetővé. Egy titkos, nagy idea, ami James hite szerint erősebb volt, mint Redmon Richardly bőven áradó spermája. Ami nem más volt, mint hogy ő, James művész. Hogy ő valójában egy nagy regényíró, egyike a legnagyobbaknak, akit még csak ezután fedeznek fel. E hosszú évek során végig úgy gondolt önmagára, mint Tolsztojra. Vagy Thomas Mannra. Vagy Flaubert-re.

És most, az elkövetkező hat, nyolc vagy tíz hónapban kiderül az igazság. Hogy ő soha nem volt Tolsztoj, csak a derék öreg James Gooch. Egy kommersz író. A pillanat embere, aki nem arra született, hogy kiállja az idő próbáját. És az egészben az volt a legrosszabb, hogy már soha többé nem tehet úgy, mintha Tolsztoj lenne.

***

Eközben Mindy nagy irodaépületének egyik alsóbb szintjén Lola Fabrikant egy pamlag szélén ült, amelyet ugyanazzal a csúf barna szövettel húztak be, mint Mindy kanapéját. Szandálos lábát lógatva pörgette át egy esküvői magazin lapjait, látványosan nem véve tudomást arról a két fiatal nőről, akik szintén állásinterjúra várakoztak, de Lola úgy ítélte meg, hogy ő magasan felettük áll. Mindhármuknak középen elválasztott, hosszú haja volt, feltehetően mesterségesen kiegyenesített tincsekkel, csak a frizurák színe különbözött. Loláé fényes fekete, a másik két lányé olyan, amit Lola csak „olcsó szőkének” hívott; az egyiknek jó egy centire még le is nőtt a hajtöve. Ez eleve kizárja, döntötte el Lola fürgén lapozgatva a magazint, hogy megkapja az állást – nem mintha lett volna mit elnyerni. Amióta két hónappal ezelőtt lediplomázott a virginiai Old Vic Egyetem divatmarketing szakán, Lola és az anyja, Beetelle Fabrikant egyfolytában keresett az interneten, e-maileket küldözgetett, sőt még telefonált is a legígéretesebb állásadóknak, minden eredmény nélkül. Valójában Beetelle végezte a munka dandárját Lola tanácsai alapján, de az anyai erőfeszítések dacára sem haladtak előre. Kivételesen nehéz idők jártak most a divatszakma álláskeresőire New Yorkban, ahol a legtöbb helyet a városban lakókkal töltötték fel, akik a nyári vakációt is az állásvadászatnak szentelték. Lola viszont nem szeretett dolgozni, és inkább a szülei medencéje vagy a szülei barátainak medencéje szélén üldögélve töltötte a nyarait, a barátnőivel csacsogva, SMS-ezve és az álomesküvőjükről beszélgetve. Borús napokra meg ott volt a Facebook, a digitális kábeltévé vagy válogatásokat összeállítani az iPodon, de a fő program a plázajárás volt, a sűrű vásárlások, amelyeket az apjától kapott hitelkártyával fedezett, és ha az apja néha panaszt is tett, az anyja elhallgattatta.

Csakhogy, miként arra Beetelle rámutatott, az ifjúkor nem tart örökké, s mivel Lolát nem jegyezték el, mert sem a szülővárosában, sem az egyetemen nem talált olyan fiúkat, akik megütötték volna a szintet – s ezzel az anyja is messzemenőkig egyetértett –, úgy döntöttek, hogy Lola próbáljon szerencsét New Yorkban. Ott nemcsak érdekes munkát találhat, hanem megfelelőbb férfifelhozatalból is válogathat. Hiszen Beetelle is New York Cityben ismerte meg a férjét, Cemet, akivel már huszonhárom éve él boldog házasságban.

Lola saját bevallása szerint „legalább százszor” látta a Szex és New York minden egyes epizódját, és tetszett neki az ötlet, hogy a nagyvárosba költözzön és rátaláljon a Nagy Őre. Ha a Nagy Ő nem bukkanna fel, akkor még mindig szerezhet hírnevet, ideális esetben egy saját valóságshow sztárjaként. Mindkét lehetőséget elfogadhatónak tartotta, mert úgy ítélte meg, hogy a végeredmény többé-kevésbé ugyanaz: egy kellemes semmittevéssel töltött élet, amelyben élvezheti a megszokott kényelmet, a vakációkat és bevásárló körutakat a barátnőivel – azzal az egy különbséggel, hogy ehhez még hozzájöhet még egy férj és egy gyerek. De az anyja ragaszkodott ahhoz, hogy legalább próbáljon meg dolgozni, mert szerinte jót fog tenni neki. Hát, ebben az anyja tévedett; úgy tapasztalta, hogy semmi jó nincs a munkában, inkább idegesítő és fárasztó. Azt juttatta az eszébe, amikor kénytelen volt meglátogatni az apja rokonait, akik nem voltak olyan jól eleresztve, mint az ő családja, és ahogy Lola az anyjának megjegyezte, „ijesztően átlagosak”.

Egy szépségversenyző szemrevaló egyenvonásaival – amelyeket még szabályosabbá és tetszetősebbé változtatott az orra finom átalakítása – megáldott Lola egyértelműen nem tekintette magát átlagosnak. Sajnos a számos állásinterjú során a különböző divatmagazinok humánerőforrás-osztályain nem sikerült érzékeltetnie a felsőbbrendűségét, és amikor megkérdezték, hogy mit szeretne csinálni, Lola végül csak annyit válaszolt: – Talán jól jönne egy algapakolás.

Most, ahogy letette a magazint, és körülnézett a kis váróhelyiségben, Lola úgy képzelte, hogy ez az állásinterjú is nagyjából olyan lesz, mint az előző. Egy célra törő középkorú nő ismerteti a követelményeket arra az esetre, ha ő kapja meg a munkát. Kilencre be kell járnia a hivatalba, és este hatig, vagy még tovább dolgoznia; a közlekedést és az étkezést neki kell megoldania; ha úgy adódik, vállalnia kell a megalázó drogtesztet, pedig soha életében nem kábítószerezett, leszámítva a különféle receptre kapható gyógyszereket. Mégis mi értelme volna ennek az állásnak? Minden idejét lefoglalná a munkahelye, ami ezért a fizetésért – évi harmincötezer dollár, ami a levonások után már csak tizennyolcezer, ahogy az apja elmagyarázta, vagyis kevesebb, mint kétezer dollár havonta – igazán nem éri meg. Lola az órájára pillantott, amelynek műanyag szíja elöl apró gyémántokkal volt kirakva, és megállapította, hogy már negyvenöt perce vár. Ez túl sok, döntötte el. Megszólította a vele szemben ülő lányt (azt, akinek le volt nőve a haja): – Te mióta vársz?

– Egy órája – válaszolta a lány.

– Ez nem igazság – szólt bele a harmadik lány is. – Hogy tehetik ezt velünk? Azt hiszik, hogy az én időm nem ér semmit?

Valószínűleg nem, gondolta Lola, de ezt a véleményét megtartotta magának. – Tennünk kéne valamit – mondta.

– De mit? – kérdezte az első lány. – Nekünk nagyobb szükségünk van rájuk, mint nekik ránk.

– Jónak mondod – vette át a szót a második. – Tizenkét állásinterjún voltam az elmúlt két hétben, és semmi. Még kutatási munkára is jelentkeztem Philip Oaklandnél. Pedig fogalmam sincs a kutatásról. Csak azért mentem el, mert bírtam a Nyári reggelt. De neki sem kellettem. Tízperces volt az interjú, azt mondta, hogy majd értesít, de nem hívott vissza.

Lola érdeklődését felkeltette ez az információ. Ő is olvasta a Nyári reggelt, és felvette a kedvenc könyvei közé. Vigyázva, hogy ne tűnjön túl lelkesnek, megkérdezte: – Mit kellett volna csinálnod?

– Lényegében utánanézni dolgoknak az interneten, de ott úgyis sokat lóg az ember, nem igaz? És néha elmenni a könyvtárba. Ez azért egy jobbfajta meló, mert nincs kötött munkaidő, és nem kell bejárni egy hivatalba. Hanem a lakásán dolgozol. Ami nem semmi. Teraszos. És az Ötödik sugárúton van. És a pasi sem rossz, esküszöm, pedig én általában nem csípem az idősebb férfiakat. És amikor ott voltam, még egy igazi filmsztárral is összefutottam.

– Kivel? – tátotta el a száját a második lány.

– Schiffer Diamonddal. Ő is játszott a Nyári reggelben. Azt hittem, hogy ez jó jel, és megkapom a munkát, de nem kaptam.

– Honnan tudtál az állásról? – kérdezte szórakozottan Lola.

– Az anyám barátainak a lánya hallott róla. New Jersey-be való, mint én, csak itt dolgozik a városban egy irodalmi ügynökségnél. Miután nem kaptam meg az állást, volt pofája elmondani az anyjának, aki elmondta az én anyámnak, hogy Philip Oakland csak csinos lányokat alkalmaz. Ezek szerint én nem vagyok elég csinos. De így megy ez New Yorkban. Csak a külső számít. Van néhány hely, ahol a nők nem vesznek fel csinos lányokat, mert nem akarnak konkurenciát, vagy nem akarják, hogy elvonják a férfiak figyelmét a munkáról. Aztán vannak olyan helyek is, ahol csak akkor van esélyed, ha olyan vékony vagy, mint egy modell. Vagyis nincs esélyed. – Végignézett Lolán. – Te próbálkozhatnál Philip Oaklandnél – mondta. – Csinosabb vagy nálam. Talán te megkapod az állást.

***

Lola anyja, Mrs. Beetelle Fabrikant csodálatra méltó asszony volt.

Robusztus alkat, de nem túlsúlyos, azzal a fajta vonzerővel, amely kedvező megvilágításban közel állt a szépséghez. Sötét, rövid hajjal, barna szemmel és azzal a kreol bőrtípussal, ami nem ráncosodik. A közösségben remek ízléséről, határozott véleményéről és arról a képességéről volt ismert, hogy mindent el tud intézni. Legújabban sikeres támadást vezetett az üdítőital- és édességautomaták eltávolítására az iskolákból, mely vállalkozása annál is figyelemre méltóbb, hogy Beetelle lánya már nem volt középiskolás.

Mindent összevéve nagyszerű ember volt; ha bármit fel lehetett róni neki, azok csak apró makulák voltak. Az élet minden területén fölfelé törekedett, és esetenként az a vád érhette, hogy talán túlságosan is számon tartja, ki hol áll a társadalmi ranglétrán. Az utóbbi tíz évben Beetelle, Cem és Lola egy új, egymillió dolláros házban lakott Atlanta Windsor Fenyves elnevezésű kertvárosában; Beetelle egy könnyelmű pillanatában azt találta mondani, hogy manapság minimum 500 négyzetméteres, öt fürdőszobás ház kell ahhoz, hogy az ember valaki legyen.

Beetelle mindenben a legjobbra törekvése természetesen a lányára is kiterjedt; e szülői ambícióját bocsánatosnak tartotta. Az egyik kedvenc jelmondata, amelyet egy regényből szedett fel, így szólt: Az élet a kérdés és a gyerek a válasz. Szerinte ez azt jelentette, hogy nincs annál elfogadhatóbb és érthetőbb, mint hogy az ember mindent megtesz a gyerekeiért.

E cél érdekében Beetelle most a trendi Soho House szálló két nagy, egybenyíló szobájába költöztette kis családját. A New Yorkban töltött első három napjukban megfelelő lakóhelyet kerestek Lolának. Lola és Beetelle a West Village-t nézte ki, mert nemcsak szép, de egy fiatalt mindenképpen lelkesítő hely, hiszen a celebmagazinok szerint ott olyan szomszédokra számíthat, mint számos mozi- és tévésztár, divattervező és muzsikus. Bár az eszményi lakást még nem találták meg, a mindig hatékony Beetelle már a berendezésen gondolkodott. Rendelt egy ágyat és több miegyebet, például ágyneműt és törülközőket az ABC Carpet nevű nagy raktáráruházból. A holmit a hotelszoba bejáratában halmozták fel, középen pedig Beetelle hevert kimerülten egy keskeny díványon, dagadt lábát masszírozva és azon tűnődve, hogy mit kezdjen velük.

Fabrikanték kimerítő vita után arra jutottak, hogy legfeljebb háromezer dollár havi bért tudnak vállalni, amely, mint Cem rámutatott, meghaladja a többség havi jelzálogkölcsön-törlesztését. Úgy képzelték, hogy ezért a pénzért tágas lakást kaphatnak terasszal; ezzel szemben mocskos kis szobákat mutattak nekik, amelyekhez rengeteg lépcsőn kellett felkapaszkodni. Beetelle már látta lelki szemeivel, ahogy egy ilyen helyen kést szegeznek Lola nyakának a lépcsőfordulóban. Szó sem lehet róla. Lolának biztonságos, tiszta lakás kell, amely legalább távolról emlékeztet az otthonára.

A hotelszoba másik végében Cem feküdt hason az ágyon. Beetelle a kezébe temette az arcát. – Cem, foglaltál helyet az Il Postóban? – kérdezte.

A párnába fojtott nyögés volt a válasz.

– Elfelejtetted, ugye? – állapította meg Beetelle.

– Most akartam telefonálni.

– Valószínűleg most már késő. A recepciós szerint egy Mario Batali-vendéglőbe egy hónappal előre kell foglalni.

– Ehetünk az itteni étteremben is – mondta Cem reménykedve, noha tudta, hogy még egy vacsora a szállodában, és igen fagyos estére számíthat a feleségétől és a lányától.

– Már kétszer ettünk itt – hányta a szemére Beetelle. – Lola annyira szeretett volna az Il Postóba menni. Ez fontos. Ahhoz, hogy sikeres legyen, mindenből a legjobbat kell megtapasztalnia. Erről szól egész New York. A legjobbról. Biztos vagyok benne, hogy az ismerősei egy Mario Batali-vendéglőbe mennének. Vagy legalább egy Bobby Flay-be.

Cem Fabrikant ezt nem tartotta valószínűnek – mármint hogy frissen végzett egyetemisták fejenként kétszázötven dollárért vacsorázzanak rendszeresen –, de okosabbnak látta, ha nem vitatkozik. – Felhívom a recepcióst – mondta. És remélem a legjobbakat, tette hozzá magában.

Beetelle lehunyta a szemét és úgy tapasztotta össze az ajkait, mintha egy frusztrált sóhajt szorítana vissza. Gyakori eset volt ez a házasságukban: Cem beleegyezik valamibe, de olyan sokáig tart megtennie, hogy Beetelle kénytelen közbelépni.

Türelmetlenül felberregett a csengő, mintha vad szélroham készülne betörni a lakosztályba, de eloszlatta a feszültséget. – Megjött Lola – mondta Beetelle fellélegezve, és ment, hogy beengedje. Ahogy kinyitotta az ajtót, Lola elviharzott mellette; nagy, sárga bevásárlótáska volt a vállán. Leengedte a padlóra, és izgatottan előrenyújtotta a kezét. – Nézd, anyu.

Beetelle megvizsgálta a lánya ujjait. – Fekete? – kérdezte meglepődve Lola körömlakkválasztásán.

– A tiédet nem kell feketére festeni, úgyhogy megnyugodhatsz – mondta Lola. Letérdelt és kivett egy cipősdobozt a zacskóból. – Hát nem isteni? – kérdezte leemelve a tetejét és kitépve a csomagolópapírt. Felmutatott egy aranyszínű telitalpú csizmát, legalább tizenkét centis sarokkal.

– Jaj, drágám – mondta rosszallóan Beetelle.

– Mi az?

– Nyár van.

– Na és? – válaszolta Lola. – A ma esti vacsorához fogom felvenni. Az Il Postóba megyünk, ugye?

A csizma és az Il Posto együttes említésére Cem felemelkedett az ágyról. Alacsony, tömzsi ember volt. Egy mogyoróra emlékeztetett, és hajlamos volt beolvadni a háttérbe. – Miért veszel téli cipőt nyáron? – kérdezte.

Lola elengedte a füle mellett. Kibújt a lábán lévő cipőből – magas sarkú, telitalpú, fekete bőrszandál – és felhúzta az új csizmát.

– Nagyon szép – mondta Cem, megpróbálva észrevétetni magát. Sokéves házassága alatt azt már megtanulta, hogy tartózkodjon a szexista megnyilvánulásoktól. Legyen semleges és lelkes, őrizze meg a kényes egyensúlyt, de ő ezt már régen, nem sokkal Lola születése után elsajátította. Ha nem csal az emlékezete, akkor a gyerek megszületése pillanatában betiltották nála a szexualitást, kivéve azt az évi négy vagy öt alkalmat, amikor a felesége engedélyezte a közösülést.

– Ugye megmondtam – közölte Lola megszemlélve magát a kanapé fölötti nagy, kerek tükörben. Nem ment bele annak a kifejtésébe, hogy mit is mondott meg, de nem számított. Lola kihúzva magát a szülei fölé tornyosult, és Beetelle-nek e nagyszerű teremtés látványával szembesülve emlékeztetnie kellett magát arra, hogy mindez az ő génjeiből származik; s máris feledte a rosszallását a csizma és a feketére lakkozott köröm miatt.

Lola olyan korszakban nevelkedett, amelyben a fiatal nők úgy kényeztetik magukat, mint a római császárok, s olyan gránittömbbé vált, amelyet addig dörzsöltek és csiszoltak, amíg szinte hasonló nem lett a márványhoz. 173 centi magasra nőtt, már túl volt egy mellnagyobbító műtéten, Victoria’s Secret csipke melltartót viselt, és 59 kiló volt. A fogsora fehér és hibátlan, barna szemét hosszú, festett szempillák keretezték, a bőre tükörsima és hidratált. Úgy találta, hogy nem elég széles a szája, de az ajkait teltté változtatták a rendszeres kollagéninjekciók.

Lola a külsejével elégedetten dobta le magát a díványra az anyja mellé. – Megvan az az ágynemű, amit akartam?

– Az ágynemű és a törülközők is. De mi volt az interjún? Megkaptad az állást?

– Nem volt állás. Szokás szerint – mondta Lola felkapva a távirányítót, hogy bekapcsolja a tévét. – És az interjút vezető nő elég ellenséges volt. De én ugyanolyan ellenséges voltam vele.

– Mindenkihez kedvesnek kell lenned – mondta Beetelle.

– Az képmutatás lenne – felelte Lola.

Cem felől elfojtott vihogás hallatszott.

– Hagyjátok ezt abba – szólt rájuk határozottan Beetelle. Visszafordult a lányához: – Állást kell találnod, drágám. Különben…

Lola az anyjára nézett. Rossz néven vette, hogy így rászállt, ezért úgy döntött, hogy megbünteti, és még nem beszél az álláslehetőségről Philip Oaklandnél. Ráérősen váltogatta a csatornákat a tévén, amíg el nem jutott a négyszázig, s miután úgy ítélte meg, hogy semmi sincs, amit érdemes volna nézni, végül megszólalt: – Hallottam ma valamiről. Munka Philip Oaklandnek. Az írónak.

– Philip Oaklandnek? – ismételte Beetelle heves érdeklődéssel a hangjában.

– Kutatót keres. Találkoztam egy lánnyal az állásinterjún, aki e-mailben elküldte nekem az információkat. Írtam egy e-mailt Oaklandnek, aki rögtön visszaírt. Jövő héten megyek hozzá állásinterjúra.

Beetelle alig jutott szóhoz. – Drágám, ez csodálatos! – Magához húzta a lányát, és megölelte. – Philip Oakland pontosan az a fajta ember, aki miatt New Yorkba jöttél. A kategóriás forgatókönyvíró. Gondolj csak bele, kiket ismerhet… és kikkel ismerkedhetsz meg rajta keresztül. – Lendületesen folytatta: – Ez a legjobb, amit kívánhatok neked. De azt én sem gondoltam, hogy ilyen hamar összejön.

Lola kibontakozott az anyja öleléséből. – Még nem jött össze – mondta. – Ahhoz fel kell vennie.

– Fel fog venni – állította Beetelle. Rugóként pattant föl. – Vennünk kell neked egy új ruhát. Még szerencse, hogy a Jeffrey csak egy sarokra van innen.

A „Jeffrey” szó hallatán Cem megborzongott. Az egyik legdrágább áruház volt Manhattanben. – Nem voltunk már ott? – kérdezte óvatosan.

– Jaj, Cem – intette le Beetelle. – Ne butáskodj. És légy szíves, kelj fel. Vásárolnunk kell. Azután találkozunk Brenda Lish-sel. Van két lakás, amit meg akar mutatni nekünk. Annyira izgatott vagyok, azt sem tudom, mihez fogjak.

Negyed órával később hármasban elhagyták a Soho House-t, és kisétáltak a Kilencedik sugárútra. Lola úgy döntött, hogy betöri az új csizmát; az arany telitalpút tátott szájjal bámulták a járókelők. Néhány méter után meg kellett állniuk, mert Cem lehívott egy térképet az iPhone-ján. – Itt egyenesen. Aztán az elágazásnál balra. – Újra megnézte az iPhone-t. – Legalábbis azt hiszem – tette hozzá. Ez a néhány nap a West Village-ben folyamatos küzdelmet hozott a GPS-szel.

– Jaj, apu, gyere már – szólt rá Lola, és elébük vágott. Szó szerint túlnőttem a szüleimen, gondolta, miközben magas sarkain billegett az utcaköveken. Túl lassúak. Tegnap is tíz percébe került az apjának, hogy erőt gyűjtsön egy taxi leintéséhez.

Fabrikanték a Nyugati Tizedik utca egyik fehér háza előtt találkoztak Brenda Lish ingatlanügynökkel. A hatvanas években sok ilyen egyszerű épületet húztak fel New Yorkban a középosztály számára. Brenda normál esetben nem foglalkozott volna olyan kishalakkal, mint Fabrikanték, akik csak bérlakást kerestek, de Cem az egyik legjobb ügyfelének volt az ismerőse, és ő kérte meg Brendát, hogy segítsen nekik. Mivel az ügyfél több millió dollárért vett tőle lakást, Brenda örömmel karolta fel ezeket a kedves embereket a gyönyörű lányukkal.

– Azt hiszem, ez tökéletes lesz neked – mondta Brenda boldogan repeső hangon. – Huszonnégy órás portaszolgálat, sok fiatal lakó. És a West Village felülmúlhatatlan.

Stúdióapartman volt külön konyhával és öltözővel. Délre nézett, ami azt jelentette, hogy világos. Havi háromezer-ötszáz volt a bére.

– Túl kicsi – mondta Lola.

– Szerintünk inkább barátságos – felelte Brenda.

– Az ágyam ugyanabban a helyiségben lenne, mint a nappali. Mi van, ha vendégeket hívok? Látni fogják az ágyamat – méltatlankodott Lola.

– Választhatsz kihúzható kanapét – válaszolta derűsen Brenda.

– Az rémes – mondta Lola. – Nem akarok kihúzható kanapén aludni.

Brenda nemrég tért vissza egy Indiába tett spirituális utazásról. Vannak emberek a világon, akik egy szál gyékényen alszanak, vannak emberek, akik betontömbökön alszanak és vannak emberek, akiknek egyáltalán nincs ágyuk. De Brenda arcáról nem hervadt le a mosoly.

Beetelle Lolára nézett, felmérve a hangulatát. – Nincs valami más? – fordult Brendához. – Valami nagyobb?

– Higgyék el, mindent megmutattam, ami ezen az áron elérhető – felelte Brenda. – Ha a város más részén keresnek, biztos találnak egy hálószobást is ugyanezen az áron.

– De én a West Village-ben akarok lakni – jelentette ki Lola.

– De miért, angyalom? – kérdezte Cem. – Nem elég az, hogy Manhattanben van?

– Sokan vélekednek így – mondta Brenda. Várt.

Lola összefonta a karját, és hátat fordítva a szüleinek kinézett az utcára. – Carrie Bradshaw a West Village-ben lakott – közölte.

– Ó – mondta Brenda. – Van egy másik lakás is ebben az épületben. Valószínűleg az olyan, amilyet keresel. De sokkal drágább.

– Mennyivel? – kérdezte Cem.

– Havi hatezer.

Cem Fabrikant nem aludt jól aznap éjjel. Ami azt illeti, évek óta nem aludt ilyen rosszul. Azóta, hogy nyolcszázezer dolláros jelzálogkölcsönre megvette azt a házat Windsor Fenyvesben. Akkoriban Beetelle győzte meg, hogy muszáj beruháznia a család jövőjébe, mert ebben a versengő világban a látszat ugyanolyan fontos, mint a valóság. Ahol az a valóság, ami látszik. Cem rosszul volt a gondolatától is, hogy ilyen sok pénzzel tartozik, de a felesége vagy a lánya előtt soha nem mert hangot adni félelmeinek.

És most, a mélyen alvó felesége mellett a nagy ágyban, a kikeményített szállodai ágynemű közt az jutott az eszébe, hogy az egész világot, jobban mondva a felfelé törekvő, megbecsült, rendes emberek egész világát a félelem mozgatja. Neki még a megélhetését is a félelem adja – a félelem egy terrortámadástól, egy iskolai lövöldözéstől vagy egy eszelős ámokfutótól. Cem mérnök volt, és az utóbbi három évben egy olyan rendszeren dolgozott, amely SMS-ben értesíti az embereket az ilyen veszélyekről, hogy legalább ne fussanak beléjük fölöslegesen. Néha azonban eltűnődött azon, hogy ezek a nagy veszélyek nem arra jók-e, hogy elrejtsék a kisebb és kevésbé súlyos félelmeket: azt, hogy nem leszel sikeres, hogy lemaradsz, hogy nem tudod maximálisan kihasználni a