Az Utolsó Busz

Bedő Éva

Az utolsó busz

Bedő Éva

© 2026 Bedő Éva
Minden jog fenntartva.

1. fejezet – Éjfél után tíz perccel

Az iroda tizenkilencedik emeletén ilyenkor, késő este, már csak a takarítógép halk zümmögése hallatszott a folyosóról, meg az Éva monitorán villogó Excel-táblázat celláinak halvány, kékes fénye. A számok sorban, engedelmesen sorakoztak egymás alatt – bevétel, kiadás, göngyölített egyenleg –, és Éva ujjai gépiesen mozogtak a billentyűzeten, anélkül hogy igazán odafigyelt volna arra, amit csinál.

Nem is kellett odafigyelnie. Tíz év alatt a munka a testébe költözött, valahova a gerince és a csuklója közé, egy olyan mélységbe, ahol már nem volt szükség tudatos gondolkodásra.

A képernyő sarkában megjelent az óra: 23:47.

*Még van időm*, gondolta, bár ez a gondolat is inkább csak megszokásból futott át rajta, mint valódi megkönnyebbülésből. Tizenhárom perc, mire lezárja a fájlt, elmenti a jelentést, felveszi a kabátját, és lemegy a portához, ahol Zoltán, az éjszakás portás, mindig ugyanazzal a fáradt biccentéssel köszön el tőle.

Körülnézett az irodában. A többi asztal üres volt már – a kollégái órák óta hazamentek, családhoz, párkapcsolathoz, valamihez, ami várta őket az irodán kívül. Éva sosem kérdezte meg magától, miért marad ő mindig utolsónak. Csak tudta, hogy valahogy mindig így alakul – hogy a munka az egyetlen dolog, ami kitölti azt az űrt, amit egyébként nem is nagyon mert megvizsgálni.

❧

Odakint az utca már csendes volt, a novemberi hideg beleharapott a kabátja gallérja fölötti bőrbe, ahogy elindult a megálló felé. A járdák nedvesen csillogtak az utcai lámpák fényében, bár aznap este nem esett – csak valami nyirkos, dermesztő pára ülte meg a várost, mintha maga a levegő is fáradt lenne.

Éva lépteinek ritmusa egyenletes volt, gyakorlott, ahogy tíz éve minden éjjel ugyanazt az utat rótta a megállóig. Elment a zárt virágüzlet mellett, aminek a kirakatában még mindig ott hervadtak a hét eleji csokrok, elhaladt a huszonnégy órás kisbolt előtt, ahol egy fáradt eladó bámult üres tekintettel a kirakat üvegén át, majd befordult a sarkon, ahol a huszonhármas busz megállója állt, egy magányos, megvilágított üvegdoboz a sötét utca szélén.

Nem volt más a megállóban. Sosem volt más ilyenkor, ilyen későn.

Éva leült a hideg fémpadra, és a táskájából elővette a telefonját, bár tudta, hogy nem lesz rajta semmi fontos – néhány munkahelyi email, egy anyjától érkezett, hetekkel korábbi üzenet, amire még mindig nem válaszolt.

*Holnap majd felhívom*, gondolta, ahogy már annyiszor korábban is, tudva, hogy ez a „holnap” valószínűleg megint csak egy újabb, ugyanilyen éjszakára fog halasztódni.

❧

23:58. A távolban, a sötét utca végén, két sárga fénykör jelent meg, ahogy a busz lassan közeledett, a motor mély, egyenletes zúgása betöltötte a néma utcát.

Éva felállt, és a táskáját a vállára vetve a megálló szélére lépett, ahogy mindig, pontosan ugyanabba a pozícióba, mintha egy láthatatlan jel jelölte volna ki a helyét.

A busz megállt, az ajtók sziszegő hanggal nyíltak ki, és Éva felszállt, a lépcsőn felfelé lépve azzal a fáradt, gépies mozdulattal, amivel tíz éve minden éjjel tette ugyanezt.

– Jó estét, Éva – szólalt meg egy mély, nyugodt hang a vezetőfülke felől.

– Jó estét, János – válaszolta Éva, alig nézve fel, ahogy elhaladt a sofőr mellett, és leült a szokásos helyére, a busz hátsó részében, az ablak mellé.

János – ősz halántékú, hatvanas éveiben járó férfi, akinek az arca mindig ugyanazt a nyugodt, szinte szelíd kifejezést viselte – biccentett felé a visszapillantó tükörből, ugyanazzal a mozdulattal, amit Éva már annyira megszokott, hogy szinte észre sem vette többé.

A busz elindult, a motor zúgása monoton, megnyugtató háttérzajjá vált, ahogy elhagyta a megállót, és befordult a főútra.

❧

Éva a homlokát az ablaknak támasztotta, a hideg üveg kellemesen hűsítette a bőrét, ahogy nézte, ahogy elsuhannak mellette a kihalt utcák, a sötét kirakatok, a néhány, még ébren lévő ablak, amik mögött idegen életek zajlottak, amikről Éva sosem tudott meg semmit.

A buszon rajta kívül senki sem utazott. Ez sem volt szokatlan – ilyenkor, éjfél után, ritkán szállt fel más is a huszonhármasra, és amikor mégis, azok is olyan magányos, fáradt alakok voltak, mint ő maga: éjszakai műszakosok, biztonsági őrök, takarítónők, akik hazafelé tartottak egy másik, ugyanilyen mechanikus élet felé.

A busz zúgása, a kerekek egyenletes dübörgése az aszfalton, a lámpák fénye, ami időnként átvillant a buszon, ahogy elhaladtak egy-egy világítóbb kereszteződés mellett – mindez egyfajta ringató, altató ritmust adott, amiben Éva gondolatai lassan elkalandoztak, anélkül hogy bármi konkrétra gondolt volna.

*Tíz éve*, gondolta félálomban, bár nem is tudta pontosan, honnan jött ez a gondolat. *Tíz éve ülök ezen a buszon.*

Nem ijesztette meg ez a felismerés. Inkább csak úgy suhant át rajta, mint egy távoli, elvont tény, ami nem is igazán érintette meg – mint amikor valaki azt olvassa, hogy egy csillag fénye milliárd évvel korábban indult el, mielőtt elérné a szemünket, és ez a tudás egyszerre igaz és mégis megfoghatatlan.

❧

A busz megállt egy piros lámpánál, és Éva tekintete önkéntelenül is a visszapillantó tükör felé vándorolt, ahol János profilja rajzolódott ki a műszerfal halvány fényében.

János mindig ilyen volt – csendes, higgadt, sosem sietett, sosem tűnt fáradtnak vagy türelmetlennek, még ilyen késői órán sem. A mozdulatai precízek voltak, szinte rituálisak, ahogy a kormányt fogta, ahogy a sebességváltóhoz nyúlt, ahogy minden egyes kanyarban ugyanazzal a finom, kiszámított mozdulattal fordította a volánt.

Éva néha elgondolkodott azon, vajon milyen élete lehet Jánosnak nappal – van-e családja, van-e valaki, aki várja otthon, amikor véget ér a műszakja. De sosem kérdezte meg. A kettejük közötti kapcsolat, ha egyáltalán lehetett kapcsolatnak nevezni, egy néma, kimondatlan rutinra épült: a köszönés, a biccentés, a csendes utazás, majd a búcsú, amikor Éva leszállt a megállójában.

Ez a rutin volt az egyetlen állandó pont Éva életében – biztosabb, megbízhatóbb, mint bármi más. Nem várt tőle semmit, nem kért tőle semmit, csak egyszerűen ott volt, minden éjjel, pontosan ugyanabban az időben, ugyanazon az útvonalon.

❧

A busz továbbindult, és Éva lehunyta a szemét egy pillanatra, hagyva, hogy a motor zúgása és a kerekek ritmusa elringassa, ahogy már annyiszor korábban is.

*Csak haza kell érnem*, gondolta, ez a gondolat volt az egyetlen, ami még valamennyire irányította az estéit. *Csak le kell feküdnöm, aludnom kell, és holnap megint ugyanez lesz.*

Nem volt ebben a gondolatban sem öröm, sem bánat – csak egyfajta tompa elfogadás, ami olyan mélyen beépült Éva mindennapjaiba, hogy már fel sem tűnt neki, mennyire hiányzik belőle bármi más.

A busz elhaladt egy kivilágított kirakat mellett, ahol egy próbababa állt, egy piros ruhában, a karja furcsa, mereven kinyújtott pózban. Éva egy pillanatra ránézett, aztán elfordította a tekintetét, vissza a sötét utcára, ahol a saját tükörképe halványan visszaverődött az ablaküvegen – egy fáradt, harmincnyolc éves nő arca, a szeme alatt sötét karikákkal, a haja lazán kontyba fogva, ahogy minden reggel, minden este.

Nem ismerte fel igazán ezt az arcot. Vagy talán inkább nem is akarta felismerni – mert ha igazán ránézett volna, talán észrevette volna azt is, amit még nem volt kész észrevenni: hogy ez az arc lassan, észrevétlenül, valaki mássá változott az elmúlt tíz évben, valaki idegenebbé, mint az, aki egykor volt.

❧

A busz megállt Éva megállójánál, a szokásos helyen, a szokásos időben. Éva felállt, a táskáját a vállára vetve, és elindult a kijárat felé.

– Jó éjszakát, Éva – szólt János, ugyanazzal a nyugodt hanggal, ahogy mindig.

– Jó éjszakát, János – válaszolta Éva, majd leszállt a lépcsőn, és kilépett a hideg éjszakába.

A busz ajtajai becsukódtak mögötte, és a jármű továbbindult, a fényei lassan eltűntek a sarkon túl, hagyva Évát egyedül a csendes utcán, ahol csak a saját lépteinek kopogása törte meg a némaságot, ahogy elindult a lakása felé – ugyanazon az úton, amit tíz éve minden éjjel megtett, anélkül hogy egyszer is megkérdezte volna magától, miért csinálja ezt, és meddig fogja még csinálni.

Nem tudta még, hogy ez a rutin, ami eddig olyan biztonságosnak, olyan változatlannak tűnt, hamarosan az alapjaiban kezd majd megrepedni – és hogy a repedések, amik lassan megjelennek rajta, végül egy egészen más útra vezetik majd, mint amit valaha is elképzelt volna.

2. fejezet – A tükörkép csalódásai

Éva lakása egy régi bérházban volt, a harmadik emeleten, egy szűk, de rendezett kétszobás lakás, aminek a bútorai olyan gondosan, olyan személytelenül voltak elrendezve, mintha egy katalógusból lettek volna kiválasztva, nem pedig egy élet apránkénti berendezéséből.

Ahogy belépett, ledobta a táskáját a bejárati szekrény mellé, levette a kabátját, és egyenesen a fürdőszoba felé indult, ahogy minden este szokta – megmosni az arcát, lefeküdni, aludni, hogy másnap újra kezdődhessen minden elölről.

A fürdőszoba tükre fölött a lámpa halvány, sárgás fényt vetett, ahogy Éva megnyitotta a csapot, és a hideg víz a tenyerébe csordult. Belemártotta az arcát, érezve a víz éles, felfrissítő hidegségét a bőrén, majd felnézett a tükörbe, hogy megtörölje az arcát.

És akkor megállt.

❧

Nem tudta volna megmondani, mi volt az, ami hirtelen megállította – talán a lámpa szöge, talán a fáradtsága, ami most valahogy élesebbé tette a látását, ahelyett hogy elhomályosította volna. De ahogy a tükörbe nézett, először látta meg igazán, tisztán, amit eddig mindig csak elnézett, elhessegetett, nem engedett magához közel.

A szeme körül, ott, ahol korábban sima volt a bőr, most finom, de kétségtelen ráncok húzódtak – nem sokak, nem mélyek, de ott voltak, tagadhatatlanul, mint apró bizonyítékai valaminek, amit Éva eddig nem engedett magának észrevenni.

A halántékánál, a sötétbarna haja között, néhány ősz szál csillant meg a lámpa fényében – nem sok, de elég ahhoz, hogy Éva keze önkéntelenül is a hajához emelkedjen, az ujjai remegve érintették meg a helyet, mintha nem hinné el, amit lát.

*Mikor történt ez?* – kérdezte magától, a hangja alig hallható volt a csendes fürdőszobában, inkább csak egy gondolat, ami akaratlanul is szavakká formálódott.

A tükörképe nem válaszolt, csak nézett vissza rá, egy idegen arc, ami valahogy mégis az övé volt – harmincnyolc éves, fáradt, a szeme alatt árnyékokkal, amik nem egyetlen rossz éjszakától származtak, hanem évek, talán évtizedek felhalmozódott kimerültségétől.

❧

Éva leült a fürdőszoba padlójára, a hátát a kádnak támasztva, a térdét felhúzva a mellkasához, ahogy hirtelen elöntötte valami, amit nem is tudott volna pontosan megnevezni – nem pánik, nem is szomorúság, hanem valami mélyebb, súlyosabb érzés, mint amikor az ember rájön, hogy elszalasztott valamit, amit sosem kap már vissza.

*Tíz év*, gondolta, és most először engedte meg magának, hogy ez a gondolat teljes súlyával ránehezedjen. *Tíz év, és mit csináltam vele?*

A gondolatai önkéntelenül is visszaszaladtak, vissza az idő ösvényén, egészen a huszonéves éveinek végéig, amikor még egészen más élete volt – vagy legalábbis más álmai.

Emlékezett a régi vázlatfüzetére, amit valahol a szekrény mélyén tartott, tele félbehagyott rajzokkal, portrékkal, tájképekkel, amiket akkoriban készített, amikor még azt hitte, hogy a művészet lesz az élete. Emlékezett az éjszakákra, amikor a barátaival ültek egy füstös kávézóban, és arról beszéltek, milyen kiállítást fognak egyszer rendezni, milyen galériát fognak megnyitni, milyen könyveket fog megírni.

Fiatal volt akkor, és a jövő úgy terült el előtte, mint egy végtelen, nyitott mező, tele lehetőségekkel.

❧

De aztán jött az a nap – az a bizonyos nap, amiről Éva már régóta nem engedte meg magának, hogy tudatosan gondolkodjon –, és minden megváltozott.

Nem emlékezett pontosan minden részletre, vagy talán nem is akart emlékezni – csak a súlyra, ami akkor ránehezedett, a döntésre, amit akkor hozott, hogy biztonságos utat választ, hogy nem kockáztat többé, hogy inkább egy stabil, kiszámítható életet épít, mint egy bizonytalan, veszélyes álmot kerget.

A könyvelői állás, amit akkor vállalt el – ideiglenesnek szánta, csak amíg összeszedi magát, csak amíg túllendül a nehézségeken –, valahogy mégis állandósult, tíz évvel később is ugyanott tartotta, ugyanabban az irodában, ugyanazokkal az Excel-táblákkal.