Anne Jacobs

A VIDÉKI KISBOLT

Ahol az út kezdődik

Fordította: Péntek Eszter

A mű eredeti címe: Der Dorfladen.

Wo der Weg beginnt by Anne Jacobs

© 2023 by Blanvalet Verlag,

a division of Penguin Random House

Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Péntek Eszter, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-459-3 (papír)

ISBN 978-963-614-460-9 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és KönyvterjesztőkEgyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: bürosüd

Borítóképek: GettyImages,

Stephen Mulcahey/Trevillion Images

Magyar borító: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

1. FEJEZET

1923. október vége

Hét múlt. Frieda elhúzza a függönyt, és kinéz a reggeli sötétbe. Odaát a parókián ég a villany, az ablak mögött Seybold lelkész dolgozószobája. Jobbra, a Grossmann-tanyán még mindig az istállóban tesznek-vesznek, a többi gazdaságban ilyenkor már rég megfejték és megetették a marhákat. A fények csak halványan derengenek, ezek szerint még nem oszlott el a reggeli köd a falu felett. Frieda szorosabbra húzza a hálóingjét maga körül, és azt kívánja, bárcsak jó messzire mehetne innen. Az indiai Isnapurba, ahol aranyba öltöztetett hercegnők lovagolnak elefánthátakon. Ezt látta a moziban. Vagy legalább Frankfurtba, ahol a való élet zajlik.

Dingelbach iszonyúan sivár és unalmas.

– Te még mindig nem keltél fel? – szitkozódik mögötte a nővére, Herta. – Ma is el akarsz késni az iskolából?

Ám ezt nem Friedának mondja, hanem a tizenhárom éves Idának, aki kócos vöröses haját a párna és a paplan közé fúrja. Ida a legfiatalabb közülük, folyton engedetlen, ráadásul túlságosan is nagynak hiszi magát, csak azt csinálja, amihez kedve van, nővérére, a mindig jó kislány Hertára sosem hallgat. Amikor Herta le akarja húzni a paplant róla, Ida szorosan markolja, és sikoltozik, mert tudja, ebben a megmérettetésben semmi esélye Hertával szemben.

– Gyerünk, felkelni! Mosakodj meg rendesen! Frieda majd megcsinálja a copfod.

Herta fogja az ágy alá helyezett éjjeli edényt, és leviszi a lépcsőn, hogy odakint kiürítse. Ida még mindig az ágyán gubbaszt, hosszú hálóingjét behajlított lábán lehúzza, vastag copfja már megint alaposan összekuszálódott az éjjel. Frieda elfordul az ablaktól, behúzza a függönyt, majd a kancsóból vizet önt a mosakodáshoz a zománcos tálba.

– Tegnap már megint turkáltál a holmimban! – veti szemére dühösen Idának.

Ida nem válaszol. Nagy nehezen kikászálódik az ágyból, belemártja a mosdókendőt a tálba, és megtörli vele az arcát. A víz hideg, ő azonban túlságosan lusta ahhoz, hogy lemenjen a konyhába, és egy kancsó meleg vizet hozzon fel a szobába.

– Kitéptél pár lapot a füzetemből!

A hálóban három ágy áll. Mindegyik lánynak van egy külön éjjeliszekrénye, ahol a kevéske holmiját őrzi. A ruhásszekrényt közösen használják, mellette található a mosdó a nagy zománcos tállal. Több bútor el sem férne, már így is elég bajos a szekrény mellett Ida ágyához férkőzni, mindenfelé cipők, iskolatáskák, zoknik, limlomok borítják a padlót.

– Csak kölcsönvettem – ismeri el Ida vonakodva. – Mama úgy tervezi, hogy ma vesz pár füzetet, te is kaphatsz egyet.

Frieda ettől még dühös marad. Ida egy tolvaj szarka, semmi sincs biztonságban tőle.

– Papírhajókat úsztatni a patakban! – mondja a szemét forgatva. – Az a drága papír ilyen badarsághoz!

Mindkét lány kibújik a hálóingből, és a szappanos mosdókendővel megmosakszik. „Odalent” meg különösen, így tanította nekik az anyjuk. Ott mindig mindennek tisztának kell lenni, az fontosabb, mint az ember arca. A lábak jönnek utoljára, majd Frieda a mosdóvizet a vödörbe önti.

– Egy egész regattát csináltunk – magyarázza Ida fontoskodó arckifejezéssel. – És az én hajóm nyert.

– Gratulálok! – vágja rá Frieda mérgesen. – Most miattad nem tudom befejezni a darabomat.

– Miért nem írsz vécépapírra?

Frieda ujjával a homlokára bökve mutatja, mit gondol a húgáról, majd becsatolja az anyjától örökölt melltartóját, felhúzza a harisnyatartót, a kombinét és a bugyit, felülre pedig blúzt és szoknyát vesz. A hosszú harisnya pamutból készült, ebben legalább nem viszket úgy a bőre. Télen viszont muszáj gyapjút húznia, az kész gyötrelem. A városban a nők selyemharisnyát és finom csipke fehérneműt hordanak. Egyszer látott ilyet egy frankfurti kirakatban. Itt Dingelbachban viszont az ilyesmi kész bűnnek számít.

– Ezért kettő füzet is jár nekem! – jelenti be Frieda.

Idától azonban csak egy gúnyos „Pfff”-re futja, miközben a homlokára koppint.

– Két füzet. Vadonatúj. Vonalas! – köti az ebet a karóhoz Frieda.

Belebújik a fapapucsába, és kifelé menet még gyorsan magához ragadja a szürke kötött kardigánját. Régen ez is az anyjáé volt, az ujján már foltos, de még mindig szebb, mint azok a kabátok, amelyeket saját maga kötött. Papa ezt egy Bad Homburg-i boltban vette az anyjának. Akkoriban, a háború előtt, amikor még volt pénzük, és az apjuk is velük volt.

A lépcső keskeny és sötét, vigyázni kell, nehogy elvétse a lépcsőfokokat, vagy megcsússzon a facipője. Különösen akkor, amikor az éjjeli edénnyel a kezében lépked lefelé. Lent a konyhában a lányokat kellemes meleg várja, mert az anyjuk már megrakta a tüzet a kályhában, malátakávé és főzőlapon piruló kenyér illata száll a levegőben. Anyjuk tejet melegít egy fazékban, aminek már nincs olyan jó illata. Frieda utálja a meleg tej szagát.

– Befontad a haját? – kérdi Herta.

– Még nem.

Herta nagyot sóhajt, és a kulcsot a konyhai órába dugja, hogy felhúzza. Az asztalt már megterítette, most leveszi a kenyeret a főzőlapról, és egy kis kosárba teszi. Aztán egy kancsót hoz az anyjának a meleg tejhez. Herta egy percig sem tud megülni a fenekén anélkül, hogy ne csinálna valamit, állandóan bizonyítania kell, hogy mennyire dolgos, aztán csak sóhajtozik, hogy egész álló nap talpon volt. Frieda, hogy ne érje szó a ház elejét, az asztalhoz viszi a malátakávét, és mivel nincs más dolga, leül a hokedlijére. Odakint már éledezik a reggel, a konyhaablakon át azonban még a tyúkólat sem látni a kertben, akkora köd van.

Ekkor Ida jön le klaffogó fapapucsban a lépcsőn, kezében a táskája, térdén csak úgy lóg a harisnya, két copfja úgy néz ki, mintha egerek rágták volna meg.

– Most a Mama fésüljön meg! – követeli. – Frieda folyton húzza.

– Ülj le, Idácskám! – mondja az anyja, és egy bögre malátakávét készít neki sok-sok tejjel. Amíg Ida felhajtja a meleg italt, és szilvalekváros pirított kenyeret majszol, addig az anyja meglazítja kócos fonatát, és óvatosan megigazítja a fésűvel. Ida az apja vörösesszőke haját örökölte, az anyjuk és Herta sötétszőke, Frieda haja viszont fekete és göndör. Sőt, még a szeme is barna, és nem kék, mint ahogy a faluban szinte mindenkinek. Az emberek gyakran gúnyolódnak rajta, Georg bácsi már egyszer meg is jegyezte, hogy mi van, ha egy olasz vagy egy spanyol járt éppen errefelé. Georg bácsi az anyjuk bátyja, a háza épp a kisbolt mellett áll.

Herta épp lekváros kenyeret ken magának, amikor a bolt ajtaján hangos dörömbölés hallatszik. A kisbolt ugyan csak nyolckor nyit, de ha valaki nyitvatartási időn túl akar valamit, az anyjuk arra sem mond nemet.

– Majd én megyek – jelenti be Herta, visszatéve tányérjára a kenyeret.

Az anyja csak bólint, mert épp Ida copfja van két ajka közé csippentve. Továbbra is Ida kócos hajával viaskodik. Odaátról behallatszik Gertrud Schütz harsány, parancsolgató kiáltása. Fahéjra van szüksége, mert körtekompótot akar eltenni, és éppen azon kesereg, hogy a rétről származó gyümölcs mennyire hibás. Nem fizet, mert a fia, Otto Schütz szántja Marthe Hallernek, azaz Frieda anyjának a földjét.

Fél óra múlva Ida gondosan befont copffal, rendesen felhúzott harisnyával a lábán lépdel az iskola épülete felé, és még épp befut, amikor megszólal az iskolai csengő. Herta kiengedte a tyúkokat a kertbe, és begyűjtötte a tojásokat, most pedig elmossa az edényt, miközben a tojások keményre főnek a lábosban. A főtt tojást aztán a fogadós veszi meg tőlük, hogy dupla áron adja tovább a vendégeinek.

Friedának ma az anyja boltjában kell segítenie, ilyenkor reggel azonban még nincs túl sok dolga. Herta előző nap már megpucolta az ablakot, este pedig fel is söpört. Frieda szeret itt lenni, mert büszke a boltra, amit olyan szépen berendeztek a szülei. Amikor az apja még itthon volt, az előszobából és a két szobából alakította ki a nagy, csaknem húsz négyzetméteres helyiséget. A régi ház oszlopgerendáihoz ugyan nem nyúlhattak, de zöldre festették őket, némelyikre tarka reklámtáblát akasztottak, néha pedig pár cetlit, ezeken az állt, milyen áru érkezett épp a boltba. Legalábbis régen mindig így volt, de most, a magas infláció miatt az anyjuk csak ritkán rendelt új árut. Hátul, a fal mentén polcok és fiókok sorakoztak, előttük a hosszú eladópult, rajta egy üveges vitrinnel, amelyben annak idején egy Nivea krémet, kölnit és két üveg likőrt csodálhatott meg a járókelő.

A legszebb dolog a kisboltban azonban a pult fölött lógó vastag, zöld fakígyó volt. Keskeny kis fejével, vörös nyelvével és pikkelyes testével egészen a pult széléig tekergett, odáig ért a farka vége. A kígyóra egy sor kampót szereltek, amelyről különböző méretű papírzacskók lógtak. Ha esetleg az embernek szüksége lenne zacskóra, csak egyszerűen érte kell nyúlnia, és máris téphet egyet.

Odakint már kivilágosodott, a köd is felszállt, ilyenkor az első napsugarak halvány csíkot rajzolnak a falu utcájára, a templom előtti kopasz gesztenyefák vékony árnyékfonalat vetnek a földre. Marlis Alberti a gesztenyefák alatt áll a kertben, másik két asszonnyal a tanyán történtekről beszélget, Herbert Grossmann pedig épp a barnát készül a kocsi elé befogni, hogy a gyümölcsösébe hajtson. Ősz van, időközben egészen elcsendesedett a falu, a rozs és a zab már a csűrben, a szénát és a sarjút is behordták, a burgonya betakarításán is mindenki túl van. Már csak a gyümölcs hiányzik, aztán jöhet a tél, és lehet vágni. Senkinek sem kell éheznie a faluban, még most sem, amikor az árak az egekben, és bár az emberek szinte egyik napról a másikra milliomosok lettek, a millióikért nem sok mindent tudnak venni.

Az anyjuk rendet rak, és letörli a pultot, Frieda az egyik zöld oszlopgerenda mögé húzódik, hogy a hokedlin ülve folytassa a darabot, amit nemrég kezdett el írni. E célra most az egyik barna papírtasakot használja, ami nem valami szépen fest, de szükség esetén megteszi. Télen Georg bácsival és Luiséval, az unokatestvérével egyszer elmentek moziba Frankfurtba, hogy megnézzék Az esnapuri tigris című filmet. Azóta egyfolytában különböző párbeszédeken és jeleneteken töri a fejét, amiket aztán az unokatestvérével, Luiséval a lány szobájában elő is adnak. Már három füzetet is teleírt, de most nagyon kell spórolni a papírral, és azokból a füzetekből nem vehet, amelyeket az anyja szerzett be a boltba. Mert ő már elmúlt tizenhét, és neki már nem kell iskolába járnia.

Az Irene Armundsenről és a fogságban sínylődő hercegnőről szóló izgalmas jelenet kellős közepén aztán megszólal a bolti csengő. Anni Christ alaposan megtörli a lábát, mielőtt belépne, odabent pedig muszáj megigazítania a kendőjét, amit az őszi szél összekuszált.

– Jó reggelt, Anni! – köszönti kedvesen az anyja. – Te aztán jó korán jössz vásárolni.

Anni elmosolyodik, és a pulthoz biceg. Fájnak a csontjai, különösen a térde nem akar engedelmeskedni, a lába is feldagadt. Hát, ez van, ha az ember megöregszik, mondogatja mindig. A köszvénynek nem lehet megálljt parancsolni.

– Muszáj. Vár a sok gyümölcs, amit még el kell tenni, és meg kell aszalni.

– Na, és mire lenne szükséged? Cukorra? Befőttesüvegem sajnos nincs több. Már csak gumigyűrűim maradtak.

Anni Christ egy kiló cukrot kér. Majd a pulton álló három nagy üvegedényre mutat, amelynek az alján még akad némi tarka cukorka. Málna-, eper- és citromízű kis édes golyóbisok. A sárga citromízűből már csak öt szem maradt.

– És ebből, mindegyikből egyet.

– Az unokának lesz, ugye? – kérdi az anyjuk egy kis tasakért nyúlva.

Frieda már siet is levenni a fedelet az üvegtartóról, hogy az anyja a csipesszel kivehesse belőle a cukorkát. Ez nem könnyű, mert ezek a vacakok folyton összeragadnak, és az anyjának a csipesszel kell böködnie, majd az üveget jól megráznia, hogy szétváljanak. Anni mosolyogva nézi. Titokban csempészi a kis Heinznek az édességet, mert Gertrud nem engedi, hogy a gyereket elkényeztessék. Gertrud a Schütz-tanya keménykezű gazdasszonya. Sokszor még Ottónak, a fiának is előírja, hogy mit kell csinálnia, ahogy a menyének, Helgának, és Helga anyjának, Anninak sincs sok beleszólása a dolgokba.

– Így van ez, ha szegény vagy, és egy pénzes gazdához mész feleségül – mondogatja Marthe gyakran a lányainak. – Akkor aztán naphosszat hallgathatod, hogy semmit sem hoztál magaddal, és egy fikarcnyit sem érsz.

Ez az a bölcsesség, amivel Frieda sosem törődött, mivel egyáltalán nem áll szándékában egy gazdához feleségül menni. Pláne nem egy dingelbachihoz. Ha mégis férjhez menne, akkor mindenképp egy városbélihez, egy művészhez vagy egy építészhez. Valaha az apja is valami ilyesmi akart lenni, aztán lemondott a terveiről, és az anyjához költözött, Dingelbachba.

Máris újra megszólal a bolti csengő. Seybold lelkész felesége érkezik, de le nem törölné a lábát, így Frieda moshat fel, ugyanis odakint csupa víz a falu utcája. Anni gyorsan eltünteti a kis zacskó cukorkát a bevásárlótáskájában, és a neki kijáró tisztelettel köszönti a lelkész feleségét. A Seyboldok mindig is nagy hangsúlyt fektettek az ilyesmire.

– Á, a mi Annink… És hogy van a térded? Az ősz nem a legjobb időszak a csontoknak. A tiszteletes úr is folyton panaszkodik, hogy fáj a háta, reggelente meg merevek az ujjai. Egyszóval mindenkinek megvan a maga terhe…

A tiszteletes asszony mindig örül, ha valaki beteg, vagy ha valami más miatt szenved szükséget, akkor ugyanis vigasztaló szavakat nyújthat neki. Most az anyjától kérdezi, hogyan „boldogul” a bolttal, mert a pénz lassan nem ér semmit, és egy ideje valóban képtelen új árut beszerezni.

– Úgy-ahogy, tiszteletes asszony – feleli az anyja. – Itt van még nekünk a föld és a kert, azzal együtt valahogy majdcsak elboldogulunk.

– Na igen… – nyugtázza Seybold asszonyság már-már csalódottan, és elhúzza az ajkát.

– Meg aztán állítólag hamarosan jön az új márka, és akkor talán vége lesz az árdrágulásnak – teszi hozzá magabiztosan az anyja.

– Á, a járadékmárka! – kiált fel a lelkész felesége, és úgy hahotázik, mintha az anyja valami nagy butaságot mondott volna. – Ugye nem hiszi, hogy a járadékmárka bármire is gyógyír lenne? Nem segít az semmin, Haller asszony. Bizony, szomorú karácsony elébe nézünk.

Frieda attól fél, hogy az asszony már megint a hét csapással jön, amivel Egyiptomot sújtotta az Úristen annak idején, ám ehelyett csak varrócérnát és fekete gombokat kér.

– Egy pillanat, tiszteletes asszony! – feleli az anyja, és kérdőn Anni Christre néz. – Lesz még valami, Anni?

– Elnézést – veti közbe Seybold asszonyság sértődötten. – Nem akartam tolakodni.

Anni Christ azonban sietve biztosítja, hogy ő már végzett a vásárlással, és egy sor nagyobb címletet szed elő szakadt pénztárcájából. A cukorkák több ezer birodalmi márkába kerülnek, ami még egészen kedvező ár. A városban tízszer ennyit kell fizetni, véli az anyja. Anni Christ elteszi a pénztárcáját, és elköszön. Frieda tartja neki az ajtót, hogy fájó térdével biztonságosan lebotorkálhasson a lépcsőn.

Az anyja ezalatt kihúzza a rövidárus fiókot, és most az eladópultra pakol ki. Ugyan van fekete varrócérna, de nem abban a vastagságban, amilyenre a tiszteletes asszonynak épp szüksége lenne.

A gombok tízesével sorakoznak egy-egy kartondarabra varrva. A vevő hosszasan válogat, morgolódik, hogy némelyik túl kicsi, a többi túl nagy, míg végül egy rolni varróselyem és tíz nagyobb gomb mellett dönt.

– Írja hozzá, Haller asszony! Jövő héten jövök, és kifizetem.

– Szörnyen sajnálom, tiszteletes asszony. De sajnos már nem megy felírásra.

A lelkész felesége tökéletesen tisztában van ezzel, mégis mindig megpróbálja. Frieda anyja azonban szilárdan kitart. Az üzlet az üzlet, nincs kivétel, hová jutna, ha egyszer csak elkezdene kivételezni? Seybold asszonyság nagyot sóhajt, és egy papírba csomagolt szalonnát húz elő a bevásárlótáskájából.

– Akkor fogadja el ezt Isten nevében, Haller asszony! Szüksége lesz rá, amennyi szájat kell etetnie, nemde?

A szalonna ki van száradva, és kőkemény. Meg kell főzni, hogy egy kicsit megpuhuljon. De az anyja mégis köszönettel elveszi. Mégis mit tehetne? Nem tagadhatja meg a tiszteletes feleségétől a varrócérnát és a gombokat.

Közben kiszúrja, hogy Frieda valamit írogat, és most azt kérdi, kész van-e már a karácsonyi betlehemes játékkal.

– Már majdnem kész vagyok – magyarázza Frieda, pedig valójában még neki sem állt. A betlehemes játékot hamar letudja, hiszen már minden megvan a fejében, csak le kell írnia. Régebben ő is szerepelt, de már nagyon unta, mert mindig csak angyalkát vagy Máriát játszhatott, és azok szinte egy szót sem szóltak. Amióta viszont ő írja a darabot, és ő vezeti a próbákat is, sokkal több szerepet szán a lányoknak.

– A te Friedchened nagyon szépen ír – mondja a lelkészné kegyesen Frieda anyjának. – Sőt, Hohnermann tanár úr szerint egy igazi írótehetség.

Furcsán fanyar mosollyal néz Frieda felé. A lánynak azonban a szeme se rebben. Tudja, a faluban mindenki azon csámcsog, hogy Hohnermann tanár úr titokban gyengéd érzelmeket táplál iránta. Amúgy ő is nagyon kedveli a férfit, aki mindig kölcsönadja neki a könyveit, és a színdarabjáról is szívesen beszélget vele. De a férfi egész biztos nem szerelmes belé. Egy csomó sebhely van az arcán – repeszek okozta sebek még a háborúból.

Seybold asszonyság végül csak elhagyja az üzletet, de odakint még megáll, hogy a két, bevásárolni igyekvő gazdasszonnyal trécseljen kicsit. A nap is mintha erőre kapott volna, de továbbra is a szél borzolja a leveleket a templomtéren, ezért Lenchen Grossmann is – aki épp az istállót trágyázza odaát a tanyán – kénytelen egy pillanatra megállni, hogy szorosabbra kösse a kendőt a fején. Frieda megadóan pillant végig a patak túloldalán immár terményeiktől megszabadított földeken és réteken, ahol varjúrajok űznek játékot a széllel. Aztán visszatolja a fiókokat a helyükre, és a konyhába viszi a siralmas szalonnadarabot Hertának. A nővére épp körtét vagdos, hogy kompótot főzzön belőle.

– Tedd csak a kamrába! – mondja Herta.

– Szerintem már tele van féreggel. Legjobb, ha a tyúkoknak adod.

– Mutasd csak! Ez még jó, megfőzöm káposztával és krumplival.

– Pfuj, undorító!

Herta szemrehányóan néz a húgára. Nem adhat egy egész darab szalonnát a tyúkoknak, még akkor sem, ha az már avas. Az bizony gyalázatos pazarlás lenne.

– Ha odaát nincs dolgod, itt tudnál nekem segíteni, Friedchen – teszi még hozzá a bádogtálra mutatva, amelyben a nemrég leszedett körték sorakoznak.

– Nincs, megyek, láttam, hogy vevők jönnek.

Friedának jobb dolga is akad, mint hogy Hertával a konyhában gubbasszon, és ezeket az apró, kemény körtéket aprítsa. A nagy párbeszéd a palota tömlöcében még nincs befejezve, és felettébb izgalmas a pillanat, midőn Irene közli a szerencsétlen hercegnővel, micsoda kínok várnak rá, ha nem áll készen azonnal a szökésre. Ennek igazán hatásosnak kell lennie, hogy a hallgatóságot lebilincselje.

Amikor visszatér a boltba, az anyja az ablaknál áll, és onnan integet, hogy menjen oda gyorsan.

– Ezt nézd meg, Friedchen! – mondja. – Ez az automobil tényleg működik.

Frieda a nyakát nyújtogatja, és hirtelen megpillantja a hepehupás falusi úton lassan végigdöcögő sötét Mercedes-Benzt. A tető zárva, de az ablakon át is látni lehet Georg bácsit, aki két kézzel a kormányt markolássza, annyira dobálják a járművet ide-oda a kátyúk. Tavasszal alkudta ki az autót Küpper asszonynál, akinek cserébe felszántotta a gyárhoz tartozó villa körüli parkot, tavaszi árpát vetett a földbe, és répát is ültetett. A Pilz & Küpper esernyőnyélgyár komoly nehézségekkel küzd, ezért a szántóföld most sokkal többet ér, mint egy szép park.

– Hát, akinek jól megy! – hallja a lelkész feleségének kiáltását.

– Schorsch[1] Altmann aztán nem kispályázik – jegyzi meg az egyik nő mellette.

– Csak lépést tart a korral – teszi hozzá a másik.

– Magasról nagyobbat lehet zuhanni.

Frieda sem álldogálhat tovább a boltban, muszáj kimennie az utcára, hogy odaintegessen a nagybátyjának. Ő már hetek óta csak az autót bütyköli, mert az nem akar elindulni. De most végre sikerült neki. Frieda lelkesen köszönti. Egy automobil! Mint amilyen a városokban. Az ember csak beül, és ide-oda kocsikázhat vele a nagyvilágban. Ló és szekér nélkül. Vasúti sínek nélkül. Frankfurtba. Berlinbe. Talán még Indiába is.

Mindenhol emberek állnak a kapukban, udvarokról jönnek ki, hogy a falu utcáján gyülekezzenek, aminek valójában Frankfurter Straße a neve, de senki sem hívja így. Schorsch Altmann és az ő automobilja – ez aztán a szenzáció Dingelbachban! A faluban senki másnak nincs autója, az emberek gyalog, kerékpárral járnak, vagy igavonó állatot fognak a szekér elé. Egy autó – ilyesmit csak a gazdagok engedhetnek meg maguknak.

Odaát az iskola épületében Hohnermann tanár úr is az ablaknál áll a gyerekekkel, gesztusaiból jól látszik, ahogy magyaráz nekik valamit. Valószínűleg azt tanulják, hogyan működik egy kocsi. Ida majd később ebédnél úgyis mindent elmesél nekik.

– Ó, te jóságos ég! – kiált az anyja, aki most Frieda mellett áll az utcán. Jobbra mutat, ahol egy lovas kocsi közeledik.

– Otto Schütz jön a kétfogatújával és az ekével a platón. Bizonyára a porosz földre megy szántani – mondja Marlis Alberti, aki közben szintén odaszaladt megnézni őket.

– Ez szoros lesz!

– Vigyázat!

A nők a bolt előtt hamarjában hátralépnek, Marlis hangosan átkozódik Otto Schütz felé, akinek esze ágában sincs visszafogni a lovait, hanem makacsul hajt tovább az út közepén. Közvetlenül a bolt előtt – ahol a falu utcája különösen keskeny – érkezik a lovas kocsi az automobil mellé. Hallani, ahogy Otto Schütz mérgesen szitkozódik, Georg pedig egy mozdulattal a bolt felé kormányozza az autót, majd recsegés, roppanás hallatszik, egy nagy fémdarab repül a levegőbe, és a parókia kertjében ér földet. Otto Schütz társzekere oldalról telibe kapja az automobilt, a kerékagy leszakítja róla a sárvédőt.

Otto Schütz egészen a templomkertig hajt, csak ott sikerül neki megállítani a szekerét, csomót köt a gyeplőre, és leszáll a kocsiról. Az automobil is megáll, a motorja még jár néhány pillanatig, majd köhög egyet, és elhallgat. Georg Altmann kinyitja az ajtót, kiszáll. A levegő indulattól terhes.

A nézők csendben várják, hogy mi történik majd. Georg bácsi megvizsgálja a hátsó sárvédő még megmaradt darabját, ami szintén elgörbült, de még tartja magát. Otto Schütz is ellenőrzi a szekér fakerekeit, a keréktárcsák szilárdan állnak, csak néhány karcolás esett rajtuk. Végigsimít a karcolásokon, és utánanéz az ekének, ami a szekéren fekszik, de sérülés azon sem látszik. Aztán már indul is, hogy visszaszálljon. De Georg Altmann máris ott terem mellette.

– Ezt kifizeted, Otto! – Otto válaszul a homlokára bök, és hátat fordít neki. De Georg nem hagyja annyiban. – Tönkretetted mindkét sárvédőt. Te is fogod megjavíttatni a műhelyben. Most mehetek emiatt Frankfurtba.

– Miért nem húzódtál le az út szélére? – morogja erre Otto Schütz.

– Én lehúzódtam, az istenit neki! Hisz mindenki látta. Te viszont úgy hajtottad azokat a gebéket, mintha az egész út csakis a tiéd lenne.

– Úgy hajtottam a lovakat, ahogy mindig is szoktam, Georg. Eddig soha senkinek nem okozott problémát elhajtani mellettem. Kivéve téged, azzal a flancos automobiloddal.

Georg Altmann csak úgy füstölög mérgében, kezét a csípőjére teszi, úgy tornyosul Otto Schütz felé. Ő szintén támadópozíciót vesz fel.

– Egy új sárvédővel tartozol nekem!

– Nem tartozom én neked semmivel!

Most már a nők is közbeavatkoznak. Helga rohan át a Schütz-tanyáról, és karon ragadja a férjét.

– Ne izgasd fel magad, Otto – könyörög –, a harag nem jó tanácsadó, nem sül abból ki semmi.

Frieda anyja Georg bácsihoz siet, Herta úgyszintén.

– Ne légy bolond, Georg!

Otto Schütz durván félrelöki a feleségét, Georg bácsi pedig egy kézmozdulattal lerázza a húgát, Marthét magáról. A szemközti iskolaépületből Hohnermann tanár úr jön ki az utcára, háta mögött lobogó kabátjában, és kitárt karral a két kakaskodó férfi útjába áll.

– Könyörgök! Polgármester úr! Altmann úr! A gyerekek szeme láttára!

– El az útból, iskolamester úr! – sziszeg rá Otto Schütz a tanárra.

– Törődjön a maga dolgával! – morogja Georg bácsi is.

De már jön is az öreg Seybold lelkész, vele tart a fogadós és Grossmann gazda. A helyzet azonban korántsem kerül közelebb a nyugvóponthoz. Georg Altmann még mindig torkaszakadtából üvölt, és követeli, hogy térítsék meg a kárát, Otto Schütz pedig egyre csak a társzekéren esett karcolásokra mutogat. Az öreg Seybold lelkész igyekszik elcsendesíteni őket és közvetíteni a felek között. A fogadós felveti, hogy az ügyet este vitassák meg a fogadóban, az első kört ő állja. Végül Otto Schütz kénytelen felszállni, mert a lovai már nyugtalankodnak, de még dühösen legyint egyet a karjával, majd tovadöcög a kocsijával.

– Az ördög vigyen el! – káromkodik utána Georg bácsi.

– Ne mondj ilyeneket, Schorsch, ez bűn! – feddi meg Seybold lelkész. – Inkább légy hálás, hogy ép és egészséges maradtál! Az Úr védelmező karját tudhattad magad fölött.

Georg bácsi nem válaszol, ám a lelkész szavait láthatóan nem szívleli meg túlságosan. Az automobilhoz megy, végigsimít a sérült sárvédőn, majd előveszi a csomagtartóból a kurblit, hogy újra életet leheljen a motorba. Közben a falubeliek szétszéledtek. A lelkész a kertjébe megy, hogy megszemlélje az oda berepülő idegen tárgyat, Hohnermann tanár úr is rég visszatért a tanítványaihoz. A nők közül többen bementek a boltba Hertával és a lány anyjával, hogy kitárgyalják az izgalmas eseményt, és mindent kielemezzenek. Csak a fogadós és Herbert Grossmann áll még mindig az automobil mellett Friedával, a technikai csodától lenyűgözve.

– A motort ezzel a forgattyúval lehet beindítani – magyarázza a fogadós Herbert Grossmann-nak. – Be kell dugni elöl abba a lyukba, és jó erősen meg kell tekerni.

Kíváncsian figyelik, ahogy Georg bácsi éppen ezen dolgozik. A kurblit nem olyan könnyű megtekerni, a férfiról csak úgy csorog a víz, arca kivörösödik. Háromszor, négyszer, ötször… A motor továbbra is makacsul hallgat. Georg abbahagyja a tekerést, aztán újra megpróbálja. De semmi.

– Hadd próbáljam meg én! – kéri Herbert, a nagydarab férfi.

– Nem. Ha az a vacak visszaüt, ripityára töri a karod.

– Annyira ostoba azért nem vagyok, Schorsch.

De Georg bácsi nem akarja, hogy bárki is hozzányúljon szeretett automobiljához. Beül a volán mögé, és kéri, hogy tolják meg. Ami persze egy cseppet sincs a másik kettő ínyére, de végül a tenyerükbe köpnek, megragadják a járművet, a szomszédi segítség ugyanis Dingelbachban természetes, senki sem hagyja cserben a másikat szükség esetén.

Frieda épp indul, hogy visszamenjen a boltba, és meghallgassa, miről csevegnek azok odabent, amikor hirtelen meglátja, hogy valaki átszalad az úton a templom előtti tér felől, és megáll az automobil mellett.

– Várjatok! – kiáltja. – Én tudom, hogy segíthetek.

Ismeri a férfit, de most valahogy nem ugrik be, honnan. Régi kabát és piszkos nadrág van rajta, a vállán pedig egy batyu lóg. Egy aratómunkás. Mit keres itt ősszel, amikor nincs is szükség béresekre?

A férfi kezébe adják a kurblit, ő berakja, és megforgatja. Nem túl gyorsan, de erősen és egyenletesen tekeri. A motor felhorkan, ismét leáll, majd ütemesen felköhög. Mintha apró rezgések jönnének ki belőle, az automobil megrázkódik. Az elferdült sárvédő zörög, mert már nem ül rendesen a helyén.

– Jó kis masina ez – mondja elégedetten a férfi, és visszaadja a kurblit Georg bácsinak.

Hogy miről beszélnek, azt Frieda már nem érti, mert a motor hangos zötyögése elnyeli a szavakat. De aztán hirtelen leesik neki, hogy a férfit Oskar Michalskinak hívják, és hogy a háború alatt volt munkás a Schütz-tanyán. Még abban az időben, amikor Otto angliai hadifogságban volt, és a nőknek teljesen egyedül kellett megbirkózniuk a gazdasággal. Aztán amikor Otto visszatért, Oskar Michalski szőrén-szálán eltűnt. Épp a gabonát takarították be, amikor fogta a batyuját, és lelépett, ami nem volt valami tisztességes tőle, hiszen Ottónak a törött karjával kellett mindent végigcsinálnia, amivel a kaszálás meglehetősen nehezére esett. A faluban azonban addigra már különféle pletykák keringtek. Arról, ami Helga Schütz és Oskar Michalski között megesett.

[1] Georg becézve.

2. FEJEZET

Hát persze hogy esik, amikor a vonat megáll a dingelbachi állomáson. Ilse Küpper a peronon áll, amely valójában csupán egy kikövezett sáv, és azon töpreng, hogy ne álljon-e be valahová, ahol kivárhatja a zápor végét. Bár ez a fatákolmány vajmi kevés védelmet nyújt, a teteje már tönkrement, beázik, a szél is elölről-hátulról befújja az esőt.

Ez azért vicces, véli. A Pilz & Küpper esernyőnyélgyár leendő tulajdonosa bőrig ázik, mert nincs nála esernyő.

Innen is jól látszik a takaros régi faépület, a gyárhoz tartozó villa. Az első emeleten erkély és nagy üvegablakok sorakoznak, a tető palával fedett, amiből oromzat és kémény magaslik. A fenyőket, amelyek korábban a birtokot a kíváncsi szemek elől védték, tavaly vágta ki a bátyja, Josef. A parkban álló öreg fáknak is menniük kellett. A villát most körös-körül szántóföldek és rétek határolják, a kerti lak mellé, oda, ahol régebben teát, limonádét és süteményt szolgáltak fel, zöldségeskertet telepítettek.

Kabátja gallérját feltűri, sálját a fejére tekeri. Szépséges kalapját már a vonaton levette, és a kis bőrkofferba rejtette. Az eső úgyis csak tönkretenné. Na gyerünk!, gondolja. Tíz perc múlva fent is van, az eső a bőrénél beljebb már úgysem hatolhat. Az szerencsére vízálló.

A széllel szemben nehéz a járás, miközben arcába ver az eső. Ma valahogy minden összejött. Ilse kora reggel kelt útra Frankfurtban, és már akkor érezte – erre neki hatodik érzéke volt –, hogy nem lesz minden rendben. A bankban még minden simán ment. Jóváhagyták a kölcsönt, miért is ne hagyták volna jóvá, hisz a villa és a birtok elegendő biztosíték. Különben is, az adósságokat manapság nem nehéz visszafizetni, egyszerűen semmivé lesznek. Az összeg, amit az ember visszafizet, csak elenyésző töredéke annak, amit felvett. Nem, a bankkal folytatott tárgyalás egészen flottul ment, mindent megkapott, amit szeretett volna. A baj akkor kezdődött, amikor délben az Eschersheimer Landstraßén leszállt a villamosról, hogy kifizesse a halott Klaus-Peter Pilz szüleinek az utolsó részletet. Ezzel a dingelbachi esernyőnyélgyár ismét teljes egészében a bátyja, Josef kezébe került volna.

Klaus-Peter Pilz üzlettársa volt, de 1917 októberében elesett Franciaországban, és mivel nem volt házas, a szülei örökölték a tulajdonrészét a gyárban. Az év elején Ilse bátyja levelet kapott, amelyben Helmut Pilz közölte, hogy nem érdekli a gyár, de pénzre volna szüksége, mivel az infláció a család összes megtakarítását felemésztette. Josef Küpper hajlandó volt megvenni Küpperék részesedését. A megállapodást szerződésben rögzítették, és három fizetési határidőt állapítottak meg, a pénz rohamos elértéktelenedését is figyelembe véve. Ilse ezen sokat vitatkozott a bátyjával, mert Josef egy összegben akarta a pénzt kifizetni. Ezzel ugyan rendkívül alacsony áron juthatott volna hozzá Klaus-Peter részéhez, Ilse azonban az utolsó pillanatig ellenezte, hogy ily módon kihasználják halott üzlettársa szüleinek szorult helyzetét.

– Hogy lehetsz ilyen érzelgős? – vetette a lány szemére a férfi. – Klaus-Peternek ez úgysem fáj, ő már nem jön vissza soha többé.

Klaus-Peter Pilz még nem volt negyvenéves. A gyár jelentette számára az életet, tele volt tervekkel, ötletekkel, amikor szólította a kötelesség. Ha visszajött volna, Ilse élete sok tekintetben egészen másképp alakul. De így történt, ezt kell szeretni. Nem ő az egyetlen, akinek a háború elvette az álmait, a reményeit.

Kicsit meg kellett állnia, hogy a kabátja alsó gombjait is begombolja, mert a szél folyton az anyag alá kapott. Odaát, a patak túlsó partján terült el a földek és rétek borította festői környezetben Dingelbach. A főutca mentén a magas kapubejáróval bíró tanyák sorakoztak hosszan, a falu közepén egy kis templom állt, kakassal a tornyán, ami nem is olyan rég még aranyszínben csillogott. A templom körül egy kis tér volt, elöl a falu főutcájára néző gesztenyefákkal, hátul pedig a hatalmas hársfával, egy paddal és a régi temetővel. A templomtól balra kapott helyet a lelkész háza, a másik oldalon pedig az iskola épülete. Odalent a világ még rendezettnek tűnt, mindennek megvolt a maga helye, mindenki a napi munkája körül szorgoskodott. Szerette ezt az idillt, ezt a kis falut, annak lakóival együtt, a települést körbevevő tarka földek és rétek négyszögeit, a lágyan hullámzó tájat, a Taunus lankáit és hegyláncait, az erdők sötét foltjait. Valahányszor csak visszatért a folyton lármás, ronda, szürke Frankfurtból, érezte, hogy ő ide tartozik.

Mérgelődve szemlélte a cipőjét, ami teljesen átázott, és csak úgy ragadt a sárga agyagtól. Bárcsak a régi félcipőjét vette volna fel! Egyáltalán, minek csípte így ki magát, ilyen városiasan? Nem is érti. Hisz nem volt senki, aki értékelte volna. Hat éve senki. Időközben betöltötte a negyvenet, a fiatalság virága a múlté, és hát, régen sem volt egy kimondott szépség. Mindig is túlságosan sovány volt, túl határozott és túl okos. A gyárban csak úgy hívták, „a dragonyos”, mert igenis a munkások körmére nézett, és nem tartotta soha magában a kritikáit. A bátyja tréfásan úgy emlegette: „az én számológépem”. Aki elvégzi a könyvelést, gondoskodik mindenről, ügyel a tisztességes bérekre, ellenőrzi a számlákat, a termeléssel kapcsolatos problémákkal foglalkozik, és ott van, amikor a vonattal szállítmány érkezik. Ő volt a mindenes lány – akinek a bátyja, Josef Küpper vezette a gyárat.

Ez azonban hamarosan másképp lesz. Van ugyanis egy terve, amit lépésről lépésre megvalósít majd. A tulajdonrész visszavásárlása volt az első – a második és egyben döntő lépés azonban még előtte áll, ezért továbbra is keménynek kell mutatkoznia, nem hagyhatja, hogy bárki is átverje. Átgázol az eső miatt keletkező pocsolyákon és vízfolyásokon – a cipőjének most már úgyis teljesen mindegy. Itt kezdődik az egykori park területe. A bejárathoz vezető út valaha kavicsos volt, de most több helyen sáros föld borítja: bizonyára a krumpliszedés maradványai. Ahogy az udvar kövezetén a cipőjéről a sáros agyagrögöket ütögeti, nyílik az ajtó, és Carla Ritter rosszalló szavai szállnak felé.

– Sajnos ez van, nagyságos asszonyom, ez ellen nincs mit tenni. De hisz mondtam önnek ma reggel, hogy jobb, ha magával viszi az ernyőjét, mert nagyon úgy fest, hogy esni fog.

– Nem, te amúgy azt mondtad, Carla…

Ilse Küpper megáll a villa széles előszobájában, hogy levegye a cipőjét és a kabátját. Az előteret színes padlólap borítja, aminek egy kis víz nem árt, de a felső részre vezető fényesre polírozott falépcső már kényes, ezért harisnyában megy fel a fürdőszobába.

– Azok a drága cipők! – nyögi Carla. Kezében a sártól csöpögő, egykor rendkívül divatosnak számító, háború előtti körömcipő, amit most minden oldalról megszemlél, miközben a fejét csóválja. Ilse vizes kabátját már átvette, most a karjára dobva viszi, hogy felakassza száradni.

– Befűtöttem a fürdőben a kályhát – kiált Ilse Küpper után a lépcsőházban.

– Azt nagyon jól tetted. Köszönöm!

– És ma este érkezik a bátyja Bad Homburgból.

Még ez is! A Frankfurtban átélt sok bosszúság után egy igazi nyugodt estében reménykedett, hogy egy kis erőt gyűjtsön a Joseffel folytatandó tárgyaláshoz. Klaus-Peter szülei nem fogadták el a csekket, amit ma át akart nekik adni. Azt mondták, inkább megvárják a járadékmárkát, és csak utána akarják a pénzt bezsebelni. Ez persze jogi szempontból egyáltalán nem állja meg a helyét, hiszen van közöttük egy szerződés, amelyben rögzítették a fizetési határidőket, így a bíróság elé vihetné az ügyet. De Ilse nem akarja bíróság elé rángatni a férfi szüleit, képtelen lenne ezt megtenni a halott Klaus-Peterrel. A bátyja bizonyára ezért is kineveti, és követeli majd, hogy azonnal fogadjon ügyvédet. És egyelőre még valóban a férfi a főnök, elvégre övé a gyár.

– Ő hívott?

– Igen. Rögtön, ahogy reggel elindult az állomásra, nagyságos asszonyom.

– Köszönöm, Carla.

A fürdőszobában tiszta törülköző és finom szappan várja, forró vizet enged a kádba, és végre levetheti a nedves ruháit. A szakadó esőben a kabátja is átázott, a ruhája is csuromvíz a vállán és a hátán, a foltok valószínűleg akkor is megmaradnak, ha már megszáradt. A kádból felszálló forró gőz azonban jót tesz neki. Egy kis hideg vizet enged hozzá, kezével ellenőrzi a hőfokot, és óvatosan beszáll a kádba. Először mindig túl forrónak tűnik, de néhány másodperc múlva a teste alkalmazkodik a meleghez, és már nagyon kellemesnek érzi. Gőzbe burkolódzva ül, miközben kezével forró vizet locsol felhúzott térdére, fáradt lábát masszírozza, majd sóhajtva elnyúlik a kádban. Jóleső meghittség árad szét benne. Bármennyi kellemetlenséget is tartogasson odakint a világ számára – itt a szépséges fürdőszobában, a kényeztető melegséggel és a szappan lágy illatával körbevéve jó lenni.

Apja annak idején az anyja kívánságai szerint rendezte be a fürdőszobát. A falakat és a padlót arany virágfrízzel díszített világos csempével fedték be, ahogy a nagy fehér kádat is, amely négy aranyozott oroszlánlábon áll. Ezek ugyan öntöttvasból készültek, de kívül aranyszínűre festették őket. Már gyerekkorában is sokat ült ebben a kádban, akkor még gyakran a bátyjával együtt, miközben a dadus behabozta, majd fehér fürdőlepedőbe bugyolálva vitte át őket a szobába. A gyár akkor épp fellendülőben volt, a művészien faragott esernyőnyelek és sétapálcák igencsak keresettek voltak. Még az apja vette át a nagyapjától a kis esztergályosműhelyt, hogy aztán nemsokára hetven munkással gyárrá alakítsa, a nagy csarnok a melléképületekkel nem messze a vasúttól kapott helyet, itt építtette fel a gyárhoz tartozó villát is. Később egy Bad Homburg-i árverésen szert tett egy vendégfogadóra is, amelyhez több ház és egy nagy kert is tartozott, amit a halála után az anyja örökölt. Apja korán, az ötvenes évei elején halt meg. Felmondta a szíve a szolgálatot, talán túlvállalta magát. Olyan ember volt, aki egy percre sem nyugodhatott, egyfolytában csak a gyárnak élt. Végül aztán a fiára szállt, ahogy a végrendeletében meghagyta. Josef már egészen fiatal korában beállt az apja mellé dolgozni, de gyárigazgatónak nem nagyon vált be, talán hiányzott belőle az a megszállottság, ami az apját előrevitte. Csak akkor lendült fel újra az üzlet, amikor Klaus-Peter Pilz is betársult a gyárba. Ekkorra már Ilse is beletanult a dolgokba, és amikor fontos döntéseket kellett hozni, gyakran állt ki Klaus-Peter mellett. Amikor kitört a háború, átálltak, és a katonák hátizsákjaihoz készítettek fakereteket. A keretekre aztán vásznat feszítettek, amit borjúbőrrel vontak be. A katonák csak „majmoknak” nevezték ezeket a pakkokat, egyfolytában a hátukon hordták őket. A katonák ezekbe a hátizsákokba tették az alsóneműjüket, a zoknijukat, a borotválkozókészletüket, a vésztartalékot, a lőszert és még sok minden mást. Klaus-Peter is egy ilyen málhát cipelt a hátán, amikor háborúba ment.

– Jóféle holmi – viccelődött, és megkocogtatta. – A mi fánkból készült.

De sajnos ez sem segített rajta. Ilse sosem tudta meg, hogyan halt meg Klaus-Peter Pilz Franciaországban. Csak annyit mondtak nekik, hogy igazi hősként távozott, miután a császárért és a hazáért áldozta életét.

– Megvárjuk a bátyját a vacsorával? – hallatszott a kérdés a folyosóról.

Ilse felriadt álmodozásából. Legfőbb ideje visszatérni a valóságba. Nem árt, ha felkészül, a bátyja ugyanis olyan tervekkel rukkolt elő, amelyek nem igazán egyeznek az ő elképzeléseivel.

– Igen, megvárjuk, Carla. Bizonyára hamarosan itt lesz.

Ilse kiszáll a kádból, reszketve magára teríti a nagy fürdőlepedőt, ami még gyerekkorából való, most már csak a térdéig ér. A szomszédos hálószobában hideg van, sietve kivesz néhány holmit a szekrényből, selyemharisnyát és ruhát húz. Szőke haját bubifrizurára vágatta, ez sokkal jobban áll neki, mint a feltűzött hajviselet, amit régen a szülei írtak elő neki. A lányuk amúgy is nagy csalódásnak számított, ugyanis nem hozta el a gyár számára az apja által remélt gazdag üzlettársat és vőt. A szülei egy ideig még próbálkoztak, hogy bevezessék a társasági körökbe, amire Ilse nem szívesen emlékszik vissza, különösen arra a megalázó érzésre, amikor úgy kínálgatták a férfiak előtt, mint a savanyú sört. Végül az apja is belátta: Ilse lánya nem csinos, nem házias és nem is bájos. Ha társaságban szólásra nyitotta a száját, akkor is csak esztergapadokról, mérlegekről vagy a munkások fizetéskiegészítéséről beszélt – melyik házasodni vágyó fiatalember akarna ilyesfajta beszélgetéseket folytatni egy lánnyal? Kékharisnya, mondogatták neki. Szürke egér. Josef, a bátyja egyszer vigyorogva mesélte, hogy egyikük még „női férfiszemélynek” is nevezte.

– Ó, de meg tetszett ijeszteni, igazgató úr! – kiáltott le Carla az előszobába. – Nem is hallottam, hogy megérkezett. Különben lejöttem volna, hogy ajtót nyissak önnek.

– Nem tesz semmit, Carla – felelte Josef. – Hisz nekem is van kulcsom. Hozd gyorsan a papucsomat! Kész disznóól van odakint, mintha egy trágyakupacban sétálgatna az ember.

– Igen, igaza van, igazgató úr. Adja csak a kabátját, kérem! És a kalapot. Már minden készen áll az ebédlőben.

Ilse nagy levegőt vesz, mielőtt lemegy a lépcsőn. Az étkezőben Carla befűtött a kandallóban, és behúzta a nehéz bársonyfüggönyöket is. A hosszú asztal, amely mellett tizenketten is elférnek, csak az egyik végén van megterítve. Carla meisseni porcelánt és finom ezüst evőeszközöket választott aznap estére, a szép terítéknek a két gyertya fénye igazi ünnepi hangulatot kölcsönöz. Az étel vidékies, de tápláló. Van krumplisaláta mustáros tojással, füstölt kolbásszal és savanyú uborkával, amihez egy üveg friss almamust is jár. Desszertnek Carla forró almás pitét készített egy kis tejszínhabbal.

Amikor Ilse belép, a bátyja épp háttal áll neki a vitrin előtt, és annak tartalmát vizsgálgatja. Húgával ellentétben Josef zömök testalkatú, és az utóbbi években pocakot eresztett, úgy látszik, ő maga a leghálásabb vendége a fogadójának. Anyjuk fél évvel ezelőtti halála után a bátyja elhagyta a villát a feleségével és a gyerekeivel együtt, hogy anyjuk régi lakásába költözzön „A királyokhoz” vendégfogadóba. A bátyját mindig is jobban érdekelte a fogadó, mint a gyár, amit az apja bízott a gondjaira.

– Akarsz esetleg valamit belőle? – kérdezi Ilse.

Jól tudja, a sógornője mennyire rajong a meisseni porcelánokért és az ezüst étkészletért. A villa a gyár része, vagyis a bátyjáé, de a benne található holmi nem. Ilse és Josef egyenlő részben örökölte a villa összes bútorát és berendezését, valamint a Bad Homburgban lévő vendégfogadót, a hozzá tartozó házakkal és földterületekkel együtt. Erről az anyjuk rendelkezett a végrendeletében.

Ahogy Josefet megszólítják, ő máris megpördül, és az idősebb testvér fölényes, kissé szórakozott tekintetével néz a húgára, noha Ilse még mindig nem tudja, honnan veszi a testvére ezt a lekezelő magabiztosságot. Hisz mire vitte az életben? Ez az elkényeztetett és egyetlen fiúgyerekként állandóan körülrajongott férfi csaknem tönkretette a gyárat, mialatt egyedül vezette. Na és ki húzta ki a csávából? Hát ő, Ilse, Klaus-Peter Pilzcel karöltve. Josef azonban sosem volt hajlandó ezt elfogadni.

– Mindent a maga idejében! – válaszolja. – Előbb együnk! Á, krumplisaláta saját termésből. Nagyon eredeti. Legszívesebben jól felképelném magam, amiért hagytam, hogy felszántsák azt a gyönyörű parkot néhány zsák gabonáért és egy rakás krumpliért.

– Manapság erre van szükség, Josef. Szerintem nagyon is helyes döntés volt.

A férfi erre csak horkan, és kibontja fehér vászonszalvétáját, anyja hímzett monogramjával a sarkain. Egy A és egy K betű művészien összefonódva: Alma Küpper. Tizenkét darab van belőle, amit Carla rendszeresen kifőz a nagy mosóedényben, majd kifehérít, kikeményít, és simára vasal.

– Akkor lássunk neki! – mondja Josef, és alaposan megrakja a tányérját. Az almamustból köszöni, nem kér, túlságosan édes neki. – Hoztam magunknak két üveg vörösbort, majd később megihatjuk. Így legalább te is hozzájuthatsz valami rendes italhoz.

Ilse pontosan tudja, miért hozta a bort. Úgy véli, az alkohol talán segítségére lesz, hogy keresztülvigye a terveit. De a férfi csak barátságosan bólogat, és megköszöni.

Egy darabig a beszélgetés csupa hétköznapi dolgot érint. Az esős időjárást. A vendégeket, akik csak nem akarnak jönni, hiszen jelenleg ki engedhet meg magának egy drága nyaralást? Erwinről esik szó, aki hamarosan betölti a tizenhármat, de a gimnázium nem megy túl jól neki.

– Irma erről persze nem tud semmit, a gyerek lapít, különben lenne haddelhadd. A gimnázium egy halom pénzbe kerül, én fizetem, mert azt akarom, hogy a fiúból legyen valaki.

Majd a bátyja a két lányáról kezd mesélni, arról, hogy Johanna és Lottchen már szorgosan kiveszi a részét a munkából a fogadóban. Mindenekelőtt a konyhában, ahol zöldséget pucolnak, és krumplit hámoznak.

Végül megkérdezi, hogy boldogul a húga.

– Két nőszemély egyedül a villában, nem jó ez így. Jön a tél, hideg van, és sötét.

– Én sosem unatkozom – válaszolja Ilse. – Van elég tennivaló a gyárban.

Josefnek nem sok gondja van a gyárra. A dolgok rosszul mennek, senkinek sincs pénze ernyőkre és sétapálcákra. A höchsti üzem, ahová az esernyőnyelet szállítják, ugyanezekkel a problémákkal küzd, és az ernyők készítéséhez szükséges fémből, valamint faanyagból is hiány van. Ilse többször is felvetette, hogy készíthetnének helyette fapolcokat, faragott ládikákat vagy kisebb asztalokat is, de Josef hallani sem akar erről. Szerinte a munkások teljesen alkalmatlanok az ilyesmire, és a végeredmény az lenne, hogy rajtuk marad az összes áru.

– A gyárban? Mi tennivaló van még ott? – kérdi a férfi a vállát vonogatva. – Azt hiszem, muszáj lesz rövidített munkaidőt elrendelni, különben a lelkünket is kifizethetjük a bérre.

Pedig jelenleg már csak négy dolgozót foglalkoztatnak a gyárban, a többieket mind elbocsátották, ők most a munkanélküli-segélyakció keretében kapnak némi állami ellátást. Ez, akárhogy is nézzük, sehogy sem elegendő egy család eltartására. Tavaly a három szocialista párt pont ez ellen tüntetett Oberurselben. Több mint kétezer ember vonult végig a városon, megkondították a templom harangjait, és alaposan feldúlták az iskola előcsarnokát. Szerencsére az esernyőnyélgyár megmaradt dolgozói tudomásul vették a helyzetet, miután a saját szemükkel látták, milyenek a körülmények, és örültek, hogy ők legalább nem vesztették el a munkahelyüket.

– A rövidített munkaidő nem megoldás, Josef – magyarázza Ilse, és szívesen visszakanyarodna a ládikákkal és polcokkal kapcsolatos ötletéhez.

Josef azonban csak legyint, ezzel jelezve, mit gondol róla. Ekkor Carla érkezik a forró almás pitével. Ők pedig nem akarnak a ház személyzete előtt vitatkozni.

Josef erőt merít a süteményből, ami az illatával az őszt idézi. Bőven tesz rá tejszínt, Ilse pedig látja, hogy Josef már a tárgyra térne.

– Én tényleg úgy vélem – kezdi aggódó hangnemben –, hogy a magány itt fent az üres villában nem tesz jót neked, Ilse. Már így is nyomasztanak a gondok, látom rajtad. És ehhez még az állandó munka a gyárban! Ez nem nőnek való. Nálunk Bad Homburgban van élet, ott van Irma és a gyerekek, a vendégek, akiket ki kell szolgálni, az utazók jönnek-mennek. Előkelő emberek, Ilse! Nem szegény szerencsétlenek, mint idelent a faluban. Tanult emberek, akiket nem tett tönkre az infláció. Ők egyelőre kivárnak, tudod?

Ilse érzi, ahogy a gyomra rendetlenkedni kezd. Egyre idegesebb, muszáj lesz magát összeszednie, nehogy hibát kövessen el. Csak nyugalom!, gondolja. Hagyd, hadd fejezze be előbb!

– Mégis mit akarsz ezzel mondani? – kérdi.

A férfi leteszi az evőeszközt, és a könyökét az asztalra támasztja. Behatóan néz a nőre.

– Mindent alaposan átbeszéltem Irmával. Előkészítjük neked a szomszédos házat, hogy odaköltözhess. Nyugodtan magaddal hozhatnád a bútort, és minden mást, amihez ragaszkodsz, a többit meg majd átvitetem a mi házunkba.

– És mi lesz a villával?

– Ez nagyon egyszerű: kiadjuk.

Tehát jól sejtette. A bátyját mindig is könnyű volt kiismerni. De persze úgy tesz, mintha meglepődne.

– És Carla? Őt is ki akarod adni?

A férfi nagyot nevet a viccen, és azt mondja, nem is olyan rossz ötlet.

– Ha szeretne, ő is eljöhet Bad Homburgba, majd találunk neki valamit.

Aztán a bátyja vázolja, hogy a gyárat egy alkalmazott venné gondjaiba, ő pedig időnként beugrana, hogy meghozza a szükséges döntéseket. Ellenben ebbe most már tényleg „mindent bele akar adni”, bővítené a vendégfogadót, egy nagy éttermet építene, a konyhát is kiterjesztené, a környező házakat lebontaná, a helyükön parkot alakítana ki.

– Tudod? Hogy még vonzóbbak legyünk az előkelő vendégek szemében. Felveszek egy rendes szakácsot, aki francia menüt főz, és az emeleti szobákat is újra kell majd bútorozni.

Ezután tovább áradozik az előkelő uraságokról és arról, hogy már el is kezdte az átalakítást, de manapság rendkívül nehéz rendes téglát és habarcsot szerezni, persze vannak kapcsolatai, az egyik kéz most a másik alá játszik.

– Munkást azt minden sarkon találni – csacsogja. – De az igazi szakemberek, akik valóban értik a dolgukat, az bizony mostanában igen drága mulatság.

Ilsében eddigre már elég düh gyűlt össze ahhoz, hogy végre közbevágjon.

– Amíg ezt a rengeteg tervet kieszelted, gondoltál akár egyszer is arra, hogy a Bad Homburg-i ingatlan fele az enyém? – szegezte a kérdést a bátyjának.

Ezzel persze a férfi nagyon is tisztában van. De ebből is kibeszéli magát, miközben hangsúlyozza, hogy a forgalom növelése mindkettőjük érdeke, így a jövőben további építkezésekbe kezdenek.

– Nézd, Ilse! – szól, miközben behízelgő pillantást vet rá. – Ezt az egészet együtt, saját magunknak csináljuk. Kár lenne veszni hagyni ezt a szép örökséget. Az egyenesen ostobaság lenne. Te szépen, kényelmesen ellakhatnál a mellékszárnyban, intézhetnéd a papírmunkát, ahogy a gyárban is szoktad. Én pedig az éttermet és a szállodát vezetném. Irma fogadná a vendégeket, és hamarosan a lányok is besegíthetnének.

Ilse azonban nem hagy neki időt, hogy további ragyogó színekbe öltöztesse a szépen elképzelt közös jövőjüket. Túlságosan is jól tudja, hogy nézne ki ez a valóságban. A férfi irányítana mindent, neki pedig megengednék, hogy mintegy alkalmazottként dolgozzon náluk. Pontosan úgy, mint régen a gyárban. Igaz, hogy továbbra is társtulajdonos maradna, a véleménye akkor sem számítana semmit, hiszen a bátyja a férfi a családban, Irma is az ő pártját fogná, történjen bármi. A gyárat, az apja és a nagyapja életművét pedig egy hozzá nem értő tökfilkóra bízná, aki csődbe viszi. Nem, erről szó sem lehet.

– Nekem volna egy másik javaslatom – szakítja félbe a férfit.

– De hisz ez a legjobb mindannyiunknak.

– Ezt csak te gondolod így, Josef, én nem.

A férfi bosszúsan hátradől a székén, a mellkasán keresztbe fonja a karját.

– Halljuk, már megint miféle ostobaságot találtál ki! – mondja mogorván.

Ilse hűvösen a férfi arcába mosolyog, és úgy feleli:

– Ami anyánk örökségét, a fogadót illeti, átíratom rád a részem – mondja, és örül, amikor a férfi szeme a csodálkozástól majd kiesik.

– Ez… Ez nagyon rendes tőled, Ilse. Nem gondoltam volna, hogy ilyen józan is tudsz lenni.

– Egy feltétellel.

A férfi gyanakodva vonja össze a szemöldökét, mert persze ismeri jól a húgát.

– Mi lenne az?

– Cserébe megkapom a gyárat és a villát.

A férfi csaknem felborul a székkel, akkora lendülettel dől hátra. A karját lóbálja, és máris hisztérikus nevetésben tör ki.

– A gyárat? Te most viccelsz? Az sokkal többet ér, mint az a néhány ház meg a kert Bad Homburgban.

– Jelenleg fabatkát sem ér, Josef. Hiszen te is tudod, mi a helyzet odaát. Már csak a lélek tartja össze.

A férfi továbbra is csak nevet a düh és egyfajta derű keverékével.

– Csak a villa önmagában annyit ér, mint az örökséged. Plusz a föld, a csarnokok, a gépek…

– A csarnokok elavultak, ahogy a gépek is. A villa pedig javításra szorul.

– Te teljesen idiótának nézel engem? Azt akarod, hogy neked adjam a gyárat a villával együtt? Szerinted ennyire ostoba lennék?

Ilse úgy dönt, ideje keményebben beleállni ebbe az egészbe. Nehogy már azt higgye a bátyja, hogy lenyűgözte a kis színháza.

– Ellenkező esetben követelem, hogy osszuk fel a Bad Homburg-i birtokot.

– Kifizetlek, ha annyira akarod.

Na igen, ez tetszene neki. A pénzből másnap talán egy kiló vajat még lehetne is venni.

– Nem akarom, hogy kifizess, azt akarom, hogy osszuk fel – ismétli meg. – Mindennek a fele az enyém: a házak, a fogadó, a házhoz tartozó területek. És akárhogy is osztjuk fel: sem táncterem, sem park nem épül az én földemen a te előkelő vendégeid szórakoztatására.

Ez bizony egy ultimátum. Ha továbbra sem enged, akkor a férfi minden nagyra törő terve kudarcba fullad. A férfi tágra nyílt szemmel bámul rá, és rájön, hogy a húga nagyon is komolyan gondolta. És ezúttal nem hagyhatja figyelmen kívül, mert övé a birtok fele. És akié a tulajdon, annak van beleszólása. Az anyja ezt jól tudta, ő mindig is kiállt Ilse mellett.

– Ha ezt megteszed, én bírósághoz fordulok – fenyegetőzik a férfi.

Ilse kívülről nézve továbbra is nyugodtan ül. Legbelül azonban olyan feszült, hogy alig tudja elrejteni a remegését.

– Nézd, Josef – szól türelmesen –, ha elfogadod a feltételem, akkor mindketten megkapjuk, amit akarunk. Te a vendégfogadót, én pedig a gyárat. Ez utóbbi téged amúgy sem érdekelt soha úgy igazán, nemde?

Ebben igaza van. A férfi azonban mindkettőt akarja: a gyárat, ami amúgy is az övé, a vendégfogadót, aminek viszont csak a felét örökölte.

– Nem úgy van az, Ilse – védekezik a férfi. – Sokkal rafináltabbnak kell annak lennie, aki engem át akar verni. Adok neked egy részt a gyárból, ha…

– Mindent vagy semmit! – ragaszkodik hozzá Ilse.

– Mi a fenét akarsz kezdeni a gyárral? Te akarod vezetni? Most meg valami nagyzási hóbort jött rád vagy… vagy mi?

– Az hadd legyen az én dolgom!

Egy cseppet sem fogyaszt a férfi vörösborából, magára hagyja az étkezőben az üveggel, és visszavonul a hálószobájába. A férfi az éjszakát is itt tölti, ma már nincs több vonat, és reggel folytathatják az alkudozást. Ilse azonban tudja, hogy a bátyja végül úgysem tud nemet mondani az ajánlatára.

3. FEJEZET

Helga Schütz épp arra készül, hogy kiteregesse a mosott ruhát a kertben, ma ugyanis végre újra kisütött a nap. Ekkor szokatlan köhögést hall, hirtelen megáll. Nagyon csúnyán hangzik, mintha valaki fuldokolna. Még gyorsan odacsípteti a lepedőt, de a köhögés csak nem marad abba. Ekkor valaki olyan ziháló légzésbe kezd, mintha ütött volna az utolsó órája. Helga rémülten visszadobja a csipeszt a tasakba, és rohan a házba. Ez Heini! Csak nem neki is szamárköhögése van? A kis Albert Schmidtkunz tavaly megfulladt tőle.

A konyhában Annit és Gertrudot látja a kilencéves fiú körül állni, aki a lelkét is kiköhögi. A fiú előrehajolva görnyed, kezét a torkához szorítja, az arca sötétvörösben játszik. Fuldoklik, nehezen veszi a levegőt.

– Heini! Te meg mit műveltél?

A fiú képtelen válaszolni, Gertrud azonban hangosan sipítozik, hogy valami fennakadt a fiú torkán.

– Adtam neki krumplit, hátha azzal le tudja nyelni – mondja –, de nem megy. Ugye nem fog itt megfulladni?

Anni egy pohár almamustot hoz, a fiú felé nyújtja, de az a kezével ellöki.

– Meleg víz – mondja Helga, és átkarolja a kisfiút. – Csak nyugodtan, Heini, hallod? Ne félj, mindjárt elmúlik! Jó fiú. Kapsz már levegőt?

A fiú megnyugszik, és bólint. Könnyek futnak végig az arcán, rettenetesen megijedt, amikor az előbb Gertrud úgy ráordított, hogy meg fog halni, és mert a torkában lévő kemény gombóc nagyon fáj neki.

– Igyál, de csak egészen óvatosan! – mondja Helga, és az ajkához tartja a meleg vízzel teli bögrét. – Kis kortyokat.

– De nem tudok nyelni… – suttogja Heini.

Aztán köhög, összegörnyed, fuldoklik, zihál, és kiköp valamit. Egy apró, rózsaszínű gumó landol a konyhapadlón, majd elgurul, és a konyhaszekrény mellett köt ki. Foltos, a macska már szalad is, hogy elkapja, de Gertrud megelőzi. A corpus delictit a hüvelyk- és mutatóujjával megragadva az ablakhoz tartja, ahol a legtöbb a fény. Az apró, kerek valami vörösen világít, mintha vér lenne.

– Egy cukorka. Málnaízű – mondja. – Honnan szerezted, te gyerek?

Heini a kezét fájó hasára teszi nyögdécselve.

– Anni adta – böki ki. – De ő nem tehet róla. Egyszerűen lenyeltem.

Gertrud a tűzhely felé fordul, Anni még mindig ott áll forralt vízzel a kezében, bűntudatosan, lesütött szemmel.

– Mindössze három szem, Gertrud. Csak mert Heini annyira szeret cukorkát szopogatni. És olyan szorgalmasan segített krumplit hámozni.

Helga már nyitja is a száját, hogy az anyja védelmére keljen, de Gertrud nem hagyja őt szóhoz jutni.

– Te cukorkát vettél neki? – kiabál rá Annira. – Már ezerszer megmondtam, hogy a fiút nem szabad elkényeztetni és mindenfélével traktálni. Majdnem megfulladt tőle. Az a te lelkiismereteden száradt volna, Anni!

– De hisz minden rendben – próbálja Helga is megnyugtatni.

Ez azonban Gertrudnál csak olaj a tűzre.

– De hisz megtiltottam! – üvölti. – És te a hátam mögött titokban adtál neki, Anni. Na, várj csak, amíg Otto hazajön a szántásból, akkor majd megkapod a magadét! Az ilyenekre, mint te, semmi szükség itt a tanyán. Mi puszta könyörületből befogadunk, etetünk, ruházunk, meleg hellyel kínálunk a kályha mellett. És te így hálálod meg?

– Te csak ne szidjad itt Annit!

Heini közbelép, és odaáll Anni nagymama elé.

– Takarodj innen, te taknyos!

És a fuldoklástól az imént megmentett máris kap egy hatalmas pofont. Gertrudnak hamar eljár a keze, és a fiához, Ottóhoz hasonlóan azon a véleményen van, hogy minél többször verik a gyereket, annál jobb. Ez régen is így volt, a szülők és a nagyszülők is ehhez tartották magukat, ezért ez így helyes. Elvégre ez áll a Bibliában, a Sirák fia könyvében.

Heini szemrebbenés nélkül tűri a pofont. Megszokta már, hogy verik, régebben sírt, de időközben megtanulta, hogy csendben tűrje az ütést. Helga megy, hogy vigasztalóan átölelje, de Heini nem hagyja, kiszalad a kertbe a tyúkólhoz. Itt a kerítésen szokott gubbasztani, és nézni, ahogy a tyúkok a szemeket csipegetik, és kihúzzák a földből a gilisztákat. Helga aggódik a fia miatt. Régebben boldog gyerek volt, aki bizalommal bújt oda hozzá, és este harciasan követelte a jóéjtpuszit. Most már egyáltalán nem akarja, hogy megöleljék, magába zárkózik, olykor dacos, és amikor megkérdezi, mi a baj, a fiú csak némán hallgat. Odalent a kisboltban az asszonyok azt mondják, ez így normális, hisz egy fiú kilencéves korára megváltozik, majd lassan felnőtté érik. Helga azonban úgy érzi, valami nincs rendben a fiával.

Gertrud továbbra is szegény Annin tölti ki a dühét.

– Te meg mit állsz itt? Miért nem mész át a disznóólba? Segíthetnél Adamnak trágyázni. Ahogy látom, semmi dolgod itt a konyhában.

Még egyszer alaposan megnézi a ragacsos rózsaszínű csomót, és már készül, hogy a disznó vödrébe hajítsa, de aztán észbe kap, és óvatosan egy csészealjra helyezi. Helga tudja jól, miért teszi. Hogy mint Anni szörnyű engedetlenségének bizonyítékát, megmutathassa a fiának, Ottónak.

– Te meg még mindig nem teregetted ki a mosást a kötélre? – kiabál Helgára, aki a konyhaablaknál áll, és a fiát fürkészi. – Pedig mindig csak a finom munkák jutnak neki. Ruhát mos és vasal. Letörölgeti a port a bútorokról. Felrázza az ágyneműt. Bezzeg amikor a szénát kell forgatni, a leglassabb mind közül. És a kévék, amiket ő kötöz össze, szétesnek, amint rájuk fúj a szél.

– Teszem a dolgom, ahogy csak tudom – feleli Helga. – Vagy csak nem akarsz te a szövőszékhez ülni, Gertrud? A len megfonva, minddel végeztem, ami ott volt.

Na, ezzel most megfogta azt a rátarti anyósát. Aki ugyan elég jól köt harisnyát és kardigánt, a gyapjú fonásában is járatos. De lent fonni egyáltalán nem tud, a kérges keze nem bírja. És a padláson lévő szövőszékkel is hadilábon áll. Mivel túl türelmetlen, és túlságosan feszesre húzza a fonalat, az elkészült szövet mindig egyenetlen lesz, sokkal szélesebb a tetején, mint az alján a darab.

– Te mindig is városi lány maradsz, nem vidékre való! – vág vissza Gertrud, és a pinceajtóhoz megy, hogy kihozza az előző nap levágott tyúkot.

Helga megvárja, amíg leér, csak aztán veszi fel az istállós kötényt, és fogja a klumpát, amit az anyja épp fel akar venni.

– Majd én kimegyek az istállóba, te pedig teregess ki, Mama – mondja a nő –, és vigyázz Heinire! Nehogy valami rosszat csináljon.

Anni némán bólint, és sóhajt egyet. Helga gyengéden a karjába veszi.

– Nem olyan rossz, Mama. Én melletted állok, te is tudod.

– Néha azt gondolom, hogy neked és a fiúnak is jobb élet jutna, ha én már a föld alatt lennék – mondja csendesen Anni.

– Ilyesmire gondolnod sem szabad, Mama! – korholja le Helga dühösen. – Fogalmam sincs, hogyan boldogulnék nélküled. És Heini, ő mindennél jobban szereti Anni nagyiját.

– Ha te mondod, Helga… – feleli mosolyogva Anni, majd megsimogatja a lánya arcát. Elveszi a kötényt, visszaakasztja a kampóra, és a kertben lévő kosárhoz indul, ahol a mosott ruha várja.

Helga belebújtatja lábát a piszkos istállócsizmába, ami egy darab újságpapíron áll, közvetlenül a konyhaajtó mellett, a fejére egy kendőt köt. A disznótrágya még undorítóbb, mint a tehéntrágya, hiszen a tehenek tiszta füvet és szénát esznek, de a disznókat mindenféle hulladékkal etetik a házból és a kertből.

Az öreg Adam cseléd már majdnem végzett a trágyázással, és a homlokát ráncolva nézi, ahogy Helga felbukkan az istállóban.

– Tényleg nekem jöttél segíteni, gazdasszony? A trágya kint van, legfeljebb már csak egy kis söprögetnivaló maradt.

– Rendben – feleli Helga, és seprűt meg lapátot ragad, hogy kisöpörje az utolsó disznóólat is. Nem nehéz munka, az itt lakó rózsás koca barátságos, és egy röffenéssel készségesen utat enged neki. Egyes helyeken a lapáttal kell felkaparnia a trágyát, amikor az épp a falhoz ragad, de az istálló padlója döngölt agyagból készült, így elég, ha azt a seprűvel jó erősen megdolgozza, hogy összekotorja a maradékot. Az istállóban nyolc kisebb disznóól van, ezek jelenleg mind foglaltak. A kocák közül három azonban novemberben valószínűleg búcsút mondhat az életének.

Adam a talicskát a falnak támasztja, odahozza neki a vödröt, és maga is segít belelapátolni a trágyát. Tudja, hogy Helga mennyire undorodik a disznók ürülékétől, és amennyire csak tőle telik, igyekszik a munkát helyette is elvégezni. Adam több mint harminc éve szolgál a Schütz-tanyán, és már a konyhaasztalnál ehet. Vézna, mint egy madárijesztő, és kissé görnyedten jár. Nem beszél sokat, de ami munkát ráosztanak, azt megfontoltan és bölcsen elvégzi. Helga sokszor elámult már azon, hogy a földeken végzett munka miatt micsoda erő lakozik ebben a látszólag vézna testben.

– Jó lesz – mondja, és már fogja is a vödröt, hogy a trágyadombhoz vigye. Aztán együtt szórnak friss szalmát az ólakba, valamint aprított répát és takarmánykrumplit öntenek a vályúba. Mindenfelől jóleső csámcsogás hallatszik, Helga pedig látja, hogy az öreg cseléd mosolyog. Szereti az állatokat, és szenved, amikor levágják őket. Ezt Helga nagyon is megérti, ő ugyanígy érez.

A konyhából étel illata árad – Gertrud tyúkot főz éppen. Ma este húsleves lesz gerslivel, holnap pedig hús káposztával és krumplival. Helgának semmi kedve összetalálkozni az anyósával, így a pajtán át a kertbe megy, hogy az esővizes hordóban megmossa a kezét. A mosott ruha immár a kötélen lobog, Anni pedig kapát fogott, hogy a káposztát megszabadítsa a gyomtól. Van még pár vörös káposzta és kelkáposzta, de leginkább marhakáposzta, ami idén különösen jól termett.

– Heini hátul van a tyúkólnál? – kérdi Helga az anyjától, mert sehol sem látja a fiút a kertben.

– Szerintem a faluban kujtorog valahol – mondja Anni, és kiegyenesíti a hátát. – A kertben nem láttam.

Gertrudnak ez nem lesz ínyére. Nem szíveli, ha a fiú a többi gyerekkel szaladgál a faluban, mert a Schütz-tanya minden lakóján szereti rajta tartani a szemét, így azt gondolja, kordában tarthatja őket. Az anyósa azonban épp a tyúkhúslevessel van elfoglalva, és a konyha ablakait is pára borítja, nehezen lát ki a kertbe. Így hát Helga fogja a kapát és a kosarat, hogy az anyjával együtt folytassa tovább a munkát, és zavartalanul beszélgethessenek.

– Mama, nem kéne a fiúnak folyton titokban cukorkát adnod. Láttad, mi sül ki belőle – mondja neki szemrehányóan.

– De hát annyira szereti.

– Lyukasak lesznek tőle a fogai.

Az anyja hallgat, és felszedi a földről a gazt, hogy a kosárba dobja. Egyre nehezebben megy neki a hajladozás, mert a térde vastagra dagadt, és merev. Helga gyakran kenegeti neki lóbalzsammal, de az sem sokat segít. Anni néha aludni sem tud éjszaka a fájdalom miatt, de sosem panaszkodik. A kemény munka a tanyán mindkettőjük számára ismeretlen, hiszen ők nem vidékről származnak. Helga apja egy gyár alkalmazottjaként dolgozott Höchstben, irodai munkát végzett, számlákat írt. A fizetés nagyon alacsony volt, a család alig tudott kijönni belőle. Főleg, amikor Helga öccsei felnőttek, az élet különösen nehézzé vált számukra. De volt egy kis házuk és egy kertjük, ahol az anyja zöldséget és krumplit termesztett, tyúkokat is tartottak, valamint két kecskét. Helga nem akart a szülein élősködni, ezért rögtön az iskola után munkát keresett. Először egy frankfurti családnál dolgozott, de aztán felmondott, mert a háziúr zaklatta. Helga feltűnően csinos, mézszőke haja lágy fürtökben göndörödik, arcán gyermeki, vidám-pajkos kifejezés ül, ami még most, csaknem harmincévesen is időről időre előjön. Egy hirdetés nyomán jutott el a gyáros Küpper családhoz, és küldte el a bemutatkozását. Ide azután felvették szobalánynak. Otto Schütz egy falusi ünnepségen vetett szemet rá, és mint egy szerelmes kiskakas, azonnal udvarolni kezdett neki. A lány először kinevette, de a férfi nem hagyta magát visszautasítani, végül megkérte a kezét. Ez nem sokkal azután történt, hogy az apja szegény meghalt vesebetegségben, az anyjának pedig fogalma sem volt, mit kezdjen velük. Helga félretette hát a nagy szerelemről szőtt álmait, és igent mondott Otto Schütznek, mivel kötelességének érezte, hogy megmentse a testvéreit és az anyját a teljes elszegényedéstől.

Az első három évben még egészen boldognak érezte magát. Otto szerelmes volt, és kedvesen bánt vele, egy év múlva megszülte Heinzet, de két évvel később kitört a világháború, és Ottónak be kellett vonulnia. Helga ekkor találkozott először anyósa, Gertrud hatalmaskodásával, rosszindulatával, és szörnyű idők köszöntöttek a lányra. Ez csak erősödött, amikor mindkét öccse elesett az orosz fronton, és az anyjának el kellett adnia a házat. Gertrudot kezdettől fogva rettentően bosszantotta, hogy Annit oda kellett venni a tanyára. Otto, aki időnként hazalátogatott Dingelbachba, szintén nem örült a hírnek. De aztán mégis úgy gondolta, maradjon ott az anyósa. A felesége kedvéért döntött így, na meg azért, mert különben a faluban még megszólták volna. Helgának a férjét illetően nem volt oka panaszra. Számos lány a faluban irigykedve nézte, és abban reménykedett, hogy egyszer a Schütz-tanyán köthet ki, mint gazdafeleség.

De a szerelemnek nem lehet gátat vetni. És a szerelem, az igazi, nagy, szenvedélyes szerelem mindig akkor tör rá az emberre, amikor arra a legkevésbé számít.

– Ennek a káposztának nem árt, ha kicsit megcsípi a fagy – mondja Anni. – De az a káposzta ott, az már rohadt, odaadhatod a tyúkoknak.

Helga némán a gazzal teli kosár után nyúl, rápakolja a fonnyadt kelkáposztát, és az egészet a baromfikerítéshez viszi. A tyúkok máris éhesen vetik rá magukat a kínálatra, kaparásznak, csipegetnek körbe-körbe, a kakas pedig szárnyait csapkodva zavarja el őket, hogy a káposzta legjobb részét megkaparintsa. Helga kiles az istálló mellett az utcára, amely épp a Schütz-tanya előtt ágazik el a főutca irányába. Lina Altmann áll ott a két kancával, hogy megitassa őket a kútnál. Heininek azonban nyoma sincs.

Ahogy visszateszi az üres kosarat az anyja elé, Anni felemeli a fejét, és ránéz a lányára.

– A faluban beszélnek ezt-azt – mondja.

Helga tudja jól, mire gondol. Ő is csak két nappal később értesült róla, mert egyik szomszéd sem szólt semmit. Mindannyian hallgattak, és várták, vajon mi történik. Csak akkor jutott el hozzá a hír, hogy Oskar Michalski visszatért, amikor Lenchen Grossmann elkotyogta a kisboltban. Igencsak nehezére esett, hogy ne lehessen látni rajta a döbbenetet, valahogy mégis igyekezett leplezni, mert a lelkész felesége és Marlis Alberti is ott állt a boltban.

– Semmi közöm hozzá – mondja az anyjának, és felkapja a gereblyét, hogy egy kicsit felkupacolja a földet a zöldség két oldalára. Ezzel védi a növényt a fagytól.

– Most Schorsch Altmann tanyáján van – mondja Anni. – A férfi felbérelte, hogy javítsa meg az autóját.

Helga erről sem tud semmit. Csak azt, hogy itt maradt, és nem ment tovább. Heini tegnap mondta el neki. A fiú továbbra is elég sokat tud Oskarról, és kedveli is a férfit. De nem sokat beszél róla, bár a gyerekek az iskolában biztos mindenkit alaposan kitárgyalnak.

– Akkor bizonyára máris továbbáll, amennyiben a kocsit sikerül megjavítania – válaszolja az anyjának.

– Az eltarthat egy darabig. Elvitték a sárvédőt a plébániáról, hogy megreparálja és visszaszerelje. De azt mondják, a motort is szét kellett szedni.

Helga hallgat. Amióta megtudta, hogy Oskar Michalski visszatért, alig jött álom a szemére. Verejtékben úszva, vadul dobogó szívvel fekszik ébren az ágyon, bámulja a hálószoba famennyezetét, és hallgatja, ahogy a férje békésen horkol mellette. Otto semmit sem tud arról, hogy mi történt a tanyán a hadifogság alatt. Gertrud volt az egyetlen, aki észrevette, így Helgának előtte igencsak óvatosnak kell lennie. És persze Anni is jól értesült.

– Miért maradna Oskar a szükségesnél tovább? Megjavítja az automobilt, aztán továbbáll – bizonygatja, hogy az anyját megnyugtassa.

– Ugye ezt te sem hiszed komolyan?

– De hát miért maradna?

– Azt te nagyon jól tudod, Helga – feleli Anni, és óvatosan a konyhaablak felé les. Az üvegen már nem ül pára, így látja, ahogy Gertrud fel-alá mászkál a konyhában.

– Az már a múlté, Mama. Tudom, hová tartozom.

– Akkor jó – mondja Anni, és egy kicsit előrébb tolja a gaznak odakészített kosarat. Minderről persze Helga sincs teljesen meggyőződve, az anyját azért megelégedettséggel tölti el.

Odaát nyílik a konyhaajtó, Gertrud áll a küszöbön, és hogy a lemenő nap sugarai ne zavarják a kilátásban, kezével árnyékot vet a szeme elé.

– Hol van Heini? – kiált oda hozzájuk. – Megjött Otto, a fiú igazán jöhetne, hogy segítsen kifogni a lovakat.

– Heini a faluban van – mondja Helga.

Gertrud, karját csípőjére helyezve nagy levegőt vesz, mielőtt kiadná a dühét.

– Már megint mit rohangál az a komisz kölyök a faluban? Amikor az apjának szüksége lenne rá. Futás, Anni, át a földön, és hozd haza, de gyorsan!

Ezzel becsapja az ajtót, Helga pedig tudja, hogy most mindent elmond majd a fiának, Ottónak, Anni aznapi gaztetteiről. A gereblyét az istálló falának támasztja, és az esővizes hordóban leöblíti a kezét, majd hogy mentse a menthetőt, a konyhába siet.

Otto Schütz Gertruddal együtt a tűzhely mellett áll, megszomjazott, egy pohár almamustot iszik, mielőtt visszatérne az udvarra, ahol Adam a szekérrel és a lovakkal van elfoglalva. Miközben iszik, Gertrud máris beszélni kezd, és a férfi orra elé tartja a málnapiros cukorkát, ami önmagáért beszél.

– Csak egy hajszál híján múlt, hogy megölje azt a fiút. Hogy most nem a halálos ágyán találtad az örökösödet. Hogy valaki ennyire ostoba és makacs legyen…

Otto nagy kortyokban iszik, a Gertrud kezében lévő halált hozó gubacsot bámulja. Amikor Helga bejön a konyhába, leteszi a poharat az asztalra. Dühös, ezt a nő a kipirult arcáról is látja.

– Közel sem volt olyan vészes – siet Helga a férje megnyugtatására. – Csak nagyon köhögött, a cukorka megakadt a torkán. Ilyesmi bármikor történhet.

– Anni akkor sem tömheti édességgel – dühöng a férfi. – Ha így folytatja, én mondom, megnézheti magát.

– Kész csapás az a nő – szól közbe Gertrud a fia haragján felbuzdulva. – Szinte mindennap történik valami. A minap nyitva hagyta a baromfikerítést, és a tyúkok ellepték a káposztát.

Ez már jó két hete történt, és csak azért, mert elromlott a retesz az ajtón. Anni egy követ tett az ajtó elé, amíg Adam után kajtat, hogy megkérje, jöjjön, és javítsa meg a kaput. De mire visszaértek, a kakas eltolta onnan a követ, és az összes tyúk a kertben volt.

– Megígérte, hogy többé nem tesz ilyet – mondja Helga a férjének.

Gertrud hisztérikus nevetésben tör ki, és egyre csak azt kiabálja, hogy ezt már jó párszor hallotta. Otto azonban már indul is a lovas kocsihoz, nem sok kedve van a nők örökös torzsalkodásához. Rászól az anyjára, hogy hallgasson már el.

– Hol van a fiú? – kérdi Helgától.

– Anni már elment érte.

Otto némán hátat fordít, és kimegy az udvarra. Ráförmed Adamra, amiért az leszerszámozta a heréltet, és a kúthoz vezette, mielőtt lepakolta volna a zsákokat a szekérről. A cseléd minden zokszó nélkül tűri az igazságtalan szitkot, tudja, hogy a gazda csak dühös, amit rajta vezet le, és minden szó, ami elhagyja a száját, csak még dühösebbé teszi.

Otto a hatalom embere, hangos, pattogó, parancsolgató. Jaj annak, aki egyszer az útját keresztezi! Még most is hirtelen haraggal tud bárkire ráförmedni. Könnyen eljár a keze, még akkor is, ha a háborúban eltört karja már nem úgy engedelmeskedik, mint régen. Ha viszont jókedve van, tud ő nagylelkű is lenni, ilyenkor a Hollóhoz címzett fogadóban egyik kört fizeti a másik után, hogy mindenki Otto Schützt, a polgármestert éltesse, és koccintsanak rá. A legtöbb gazda örül, hogy ilyen erős polgármestere van a falunak, és vele együtt nevetnek, még ha a rovásukra viccelődik is. Helga is ugyanígy tesz időről időre, hogy a veszekedéseket elkerülje.

Otto nagyon sokat változott a hátrányára, amióta visszatért a hadifogságból. Annak idején, már egészen fiatal korában átvette a tanya irányítását, és önálló gazdálkodásba kezdett, az apja ugyanis fiatalon meghalt gyomorbetegségben. A faluban azt beszélik, Gertrud vitte a sírba, amit Helga el is tud képzelni. Otto mindent úgy tett, ahogy az anyja mondta, az első években nem is csinált mást, mint hogy engedelmeskedett a parancsainak, aztán a fiú vette át az irányítást, és Gertrudnak be kellett látnia, a fia egészen más forma, mint a férje. Az anyja azonban továbbra is csak látszólag hajtott fejet előtte. Ez azóta is így van. Amikor Otto otthon tartózkodik, körbebazsalyogja, és igyekszik úgy irányítani, ahogy ő akarja. Ám amikor a fia nincs a tanyán, akkor kimutatja a foga fehérjét.

– Akkor most jön, vagy nem? Vagy mégis, mit jelentsen ez? Mondtam már, hogy kéznél legyen, amikor szükségem van rá. Azt a kénköves ménkűjét! Hozd ide azt a fiút, de gyorsan!

Gertrud visszateszi a fazék levest a tűzhelyre, amit épp az asztalra akart rakni, és kiszalad az udvarra. Helga már hallja is, ahogy azok ketten ráförmednek Annira, akinek ezek szerint nem sikerült megtalálnia Heinit.

– Erre sem lehet semmit rábízni. Majd én megyek, Otto. A fülénél fogva hozom haza azt a taknyos kölyköt! – rikácsolja Gertrud.

Most Anni jön be a konyhába. Egész sápadtnak tűnik, le kell ülnie egy székre.

– Mi az? – kérdi Helga aggódva.

– Lementem a főtérre – lihegi Anni. – Ott volt a lelkész felesége és Lenchen Grossmann, őket kérdeztem Heini felől. Azt mondták, ott ül egymagában a hársfa alatti padon, és csak sír szegény.

Helga egy szúrást érez a szívében. A fiú ennyire szenved az állandó veszekedésektől. Hát ez az oka annak is, hogy újabban olyan csendes és távolságtartó?

– És most hol van?

– Egyszer csak eltűnt, azt mondták. Talán a patakhoz ment? Vagy a Killingerhez? De szerintem Heini mindjárt itthon lesz.

Igen, biztosan. Akkor aztán lesz atyai dörgedelem és egy jó kis haddelhadd. Helga úgy sejti, hogy a kovácsműhelybe ment Hannes Killingerhez, szeret ott ülni és nézni a férfit, ahogy dolgozik, meg persze a segédjét, Erwint is. Kimegy, hogy segítsen lepakolni a holmit: az üres zsákokat az istállóba viszi, a lószerszámot pedig felakasztja a helyére. Gertrud és Heini várhat. Helga látja, mennyire nyugtalan a férje. Egyfolytában az udvar kapuját nézi, végül a kúthoz megy, hogy körülnézzen a falu utcáján. Herbert Grossmannt, aki épp a kancáját itatja a kútnál, és az időjárásról fecseg, szó nélkül faképnél hagyja.

– Már elmúlt hat – mondja Otto Helgának. – Hamarosan besötétedik.

– Mindjárt jön – nyugtatja a felesége a férjét.

– Ha bármi történik a fiúval, Anni repül a tanyáról – fenyegetőzik. – Én kihajítom innen, addig éljek, ha tönkreteszi azt a fiút!

Helga szívesen ellenkezne, hogy ebben az esetben kénytelen lenne ő is az anyjával tartani. De nem mer, tudja, ezzel annyira felidegesítené a férfit, hogy az rögtön nekiállna kiabálni. Ahogy azt is, mennyire félti a fiát. Ottónak Heini a mindene, az egyetlen gyermeke, akinek egyszer a távoli jövőben a gazdaságot is át akarja adni. Szigorúan fogja, kemény kézzel neveli, de a szíve mélyén mindig is ragaszkodott hozzá.

Az összes liszteszsák a padlásra kerül, amikor Gertrud végre visszaér. Egyedül. Heini nincs vele.

– Az az átkozott kölyök! – morogja teljesen kifulladva. – A Killingernél nincs. A Grossmann-nál sincs. Senki sem látta. Lina Altmann azt mondta, talán a fogadóshoz mehetett, mert ott macskakölykök születtek. De ott sincs. Nem lehet, hogy lement a tóhoz?

Otto elsápad. Tavaly az egyik fiú belefulladt a fürdőtóba. Akkor, egész este, mint a tűt a szénakazalban, mindenki őt kereste, de csak másnap találták meg holtan a vízben. A fürdőtó a falutól nem messze, a malom mögött van, a falusi gyerekek gyakran járnak oda úszni vagy horgászni. A tavalyi eset óta Otto azonban megtiltotta a fiának, hogy a tóhoz menjen.

– Fogj be újra, Adam! – parancsolja Otto. – Felmegyek a tóhoz.

Majd inkább mégis úgy dönt, hogy ő veszi kézbe a dolgot. Fogja, kirángatja az épp szénát majszoló heréltet az istállóból, és gyorsan felrakja rá a hámot. A herélt vonakodik, épp eleget dolgozott már aznap, úgy gondolja, végre neki is kijár egy kis pihenés és eleség. Otto addig üti a jószágot a bottal, amíg Adam, a cseléd fel nem horkan, ő ugyanis képtelen elviselni, ha egy ártatlan jószágot vernek.

– Ezzel biztos nem érsz el semmit, gazdám. Csak még jobban felbőszíted.

– Te akarsz nekem leckét adni? – kiabál vele Otto.

Mégis félreteszi a botot, és Adamra bízza, hogy az a heréltet nyugodtan, nagy türelemmel a kocsi elé fogja. Amint végzett, Otto felül, és máris indítja a lovat. A szomszédnak, aki épp egy talicska fát tol az udvarra, sietve félre kell ugrania, ahogy a kocsi elrobog mellette. Helga hallja, ahogy a férfi káromkodik, és kimegy, hogy segítsen neki összeszedni a leborult fát és tisztázni a dolgot.

– Lehet, hogy ellopták a fiút – gyanítja a szomszéd. – Az a vándorló népség, az tesz ilyet. Vagy a zsidók, ők is gyakran lopnak gyerekeket.

– Ugyan, az csak mese – háborodik fel Helga.

– Nem, nem az, ez mind megtörtént.

A nő egy szavát sem hiszi, de most már ő is kezd aggódni. A szántó fölött alkonyodik, a fény egyre halványul, a villa és a patak túloldalán a gyárat még éppen elérik a nap utolsó sugarai, de a rétek fölé már fehéres köd emelkedik. Hol a csudában lehet Heini, miért nincs még otthon? Ilyen sokáig még sosem maradt el.

A konyhában Gertrud gorombán lehordja Annit, Helga viszont nincs ott, ezúttal nem kelhet anyja védelmére. Kabátot húz, felveszi a cipőjét, és kiszalad a falu utcájára. Ki az, aki tudhat valamit? Hová menjen, hogy kiderítsen bármit is? Benéz a kirakaton, amint a kisboltban fény gyúl, és fellép a lépcsőn az ajtóhoz.

Két szobalány áll a pultnál, Hertával cseverésznek éppen. Amikor Helga belép, a beszélgetés abbamarad. Tudja, amiről beszélnek, azt neki nem volna szabad hallani, de most ez sem érdekli. A nők jó estét kívánnak, és elpakolják az árut, amit vásároltak: cukrot, sót és a hordóból pácolt heringet. Majd kimennek, még elidőznek egy darabig a téren, ahol Hohnermann tanár úr ül a padon a lelkésszel, aztán ők is hazabaktatnak.

– Heinit keresed? Ma még egyáltalán nem láttam – mondja Herta, és sajnálkozva vonja meg a vállát.

Majd megfordul, és bekiabál a konyhába:

– Mama, Helga Schütz van itt! Azt kérdezi, láttuk-e Heinit.

Marthe Haller jön ki a konyhából, és ahogy mindig, most is barátságosan üdvözli Helgát. De ő sem tud neki segíteni.

– Kérdezd meg Friedát is! – mondja Hertának. – Fent van, a betlehemes játékon dolgozik.

Helga viszont már minden reményét feladta, és épp el akar búcsúzni.

Még hallja Frieda rosszalló hangját – amikor ír, senki sem zavarhatja. Ezek a Haller lányok egészen különösek, főleg a két kisebbik. A falubeli gazdák csak a fejüket csóválják, ha szóba kerülnek, egyesek azt mondják: nem tartoznak ide, annyira kívülállók. Mások kevésbé fogják vissza magukat, és csak „flúgos tyúkoknak” nevezik őket.

– A Heini? – kiáltja Frieda az emeleti hálóból. – Nem tudom. Vagy várj csak, de, mégis, mintha Idával és a többiekkel ment volna a legelőre.

Ida Haller. Ő a legrosszabb mind közül, folyton valami őrült dolgon jár az agya, csapatot verbuvál maga köré a társaiból, és mindenfélére bujtogatja őket.

– A legelőre? – kiált fel Herta az emeletre. – Mégis mit keresnének ott?

– Krumpliégetés. Rudolf megengedte.

Rudolf Alberti, vagyis Marlis férje. Ő is földműves, mint a legtöbb dingelbachi, de ő gyógyító is egyben, akihez mindenféle betegséggel lehet fordulni. Még az apjától tanulta a mesterséget, és valószínűleg örökölte is hozzá a készséget, sőt, egészen különleges adottsággal rendelkezik. Rudolf Alberti egy villás ággal képes felkutatni a föld alatti vízereket, és mindent tud a gombákról.

A krumpliégetésben nincs semmi rendkívüli, gyakran meggyújtják a faluban a betakarítás után a krumpliszárat, de ennek az időszaknak elvileg már vége. Mindazonáltal ez egy kis reménysugár Helgának. Heini gyakran csatlakozik Idához, talán őt is magukkal vitték.

– Köszönöm szépen, Frieda! – kiált be hangosan a konyhába.

Marthe Haller minden jót kíván neki.

– Ne idegeskedj, Helga! A gyerekek néha feszegetik a határokat, a fiúk meg aztán főképp.

Helga bólint, és örül, hogy Otto nem hallja ezt a beszédet. Még a végén megtiltaná neki, hogy ezentúl Marthénál vásároljon.

A legelő legalább nem esik a fürdőtó közelébe, hanem a falu másik végén van, ahol Killingernek, a kovácsnak áll a műhelye. A rét Rudolf Albertié, aki talán szintén ott van még, hiszen tőle származik a tűzön sült krumpli.

Helga a templom mellett elhaladva lemegy a patakhoz, és amikor a hídhoz ér, már látja is a távolban égő tűz fényét.

– Édes Istenem! – könyörög magában. – Add, hogy ott legyen! Épen és egészségesen.

Végigmegy a patak mentén a réten, alaposan átázik a cipője. Jól tudja, milyen értetlenül nézhetnek rá a gazdák a házaikból, azon tűnődve, vajon mit veszített el Helga Schütz a patak mellett. De ez neki édes mindegy. Átgázol az alacsony fűben a kovácsműhelyhez, egészen a vízikerékig, és a gyaloghídon átkel a patak túloldalára. Már alkonyodik, a földek felett és a réteken ködtündérek táncolnak, az Alberti-tanya mögött lebukik a nap, elveszítve utolsó fényét is. A tűz már csak halványan ég, vöröslő parázzsá esik össze, de az asszony így is felismerni véli a parázsló krumpliágyás körül gubbasztó apró alakokat. Még gyerekek: Ida és a bandája, közöttük egy felnőtt – bizonyára Rudolf Alberti. Vidám hangok szállnak felé, Ida Halleré kiemelkedik, ő viszi a szót, de a többiek is csatlakoznak, nevetnek és vihognak. Rudolf nem szól semmit, csak ül, és a parazsat böködi.

Helga közelebb megy, az egyik fiú észreveszi, és szól a többieknek, mire azok is megfordulnak.

– Heini itt van veletek? – kiált oda.

Erre Rudolf felemeli a fejét, az asszony felismeri az arcát. Döbbenet lesz úrrá rajta, átjárja mindenét, Helgának egy pillanatra meg kell állnia, mert úgy érzi, mindjárt elájul. A férfi, akiről azt hitte, hogy Rudolf Alberti, valaki egészen más. Oskar Michalski ül a parázs mellett a fiatalokkal, szemében a tűz fénye tükröződik, és őt nézi.

A férfi halkan mond valamit, amit az asszony nem hall. Egy fiú áll fel mellőle, lassan és erőlködve, mintha egy malomkő húzná le a nyakát.

– Jövök már, Mama!

Heini félredobja a kezében tartott botot, és vonakodva odasétál az asszonyhoz. Helga sarkon fordul, és előtte csörtet a réten. Annyira siet, hogy Heini alig tudja követni. A szíve hangosabban dobog, mint a kovács kalapácsa a műhelyben.

– Oskar visszajött – mondja Heini a háta mögött –, ő egy igazán rendes fickó.

4. FEJEZET

– Tűz! Valaki felgyújtotta. A lángok magasra csapnak…

Frieda elégedetlenül rázza a fejét.

– Ne olvasd, Luise! Igazán megjegyezhetnéd ezt a három mondatot. Még egyszer!

Luise engedelmesen bólint, és az ágyra teszi a kis füzetet, amelyből a szerepét silabizálta. A kis szoba igencsak szűkös, az ágy, a komód és a szekrény csaknem az egész teret kitölti, a széket is az ágyra tették, hogy a színdarabhoz nagyobb mozgásterük legyen.

– Tűz! A lángok magasra csapnak… – szavalja Luise, és karjával hadonászva próbálja a drámai hatást elérni.

– Elfelejtetted a második mondatot.

– Á, tényleg. Mi is volt az?

Muszáj belenéznie a füzetbe, majd felsóhajt. Ennyi szöveget fejből tudni nem az ő műfaja, de azért igyekszik, mert Friedával színházat játszani nagyon jó móka.

– Nem hagyhatnám ki, Friedchen?

Frieda a plafonra bámul, a szemét forgatja, amiért Luise ilyen lassú felfogású. Hisz nem véletlenül áll az ott, nyilván megvolt rá az oka, amikor a jelenetet írta.

– Azért nem, mert itt már világossá kell tenni, hogy a tüzet szándékosan gyújtották, Luise. Most pedig végre erőltesd meg magad egy kicsit!

Luise nagy levegőt vesz, és újra megpróbálja.

– Tűz! Valaki felgyújtotta. A lángok magasra csapnak!

– Több lendületet! Figyelj, megmutatom!

Frieda kinyújtja a karját, és a szekrényre mutat. Elképzeli, hogy a maharadzsa fehér palotája az, a díszes tornyokkal szegélyezve. A középső kupola alól füst száll az égbe, gerendák szakadnak le, emberek tömegei menekülnek.

– Tűz! – kiáltja, vészjósló rémülettel a hangjában. – Valaki felgyújtotta! A lángok magasra csapnak…

Hangos kaffogás hallatszik a lépcsőn, egyszer csak Lina néni felrántja az ajtót, és odarohan az ablakhoz.

– De hát hol van a tűz? Csak nem Alfred Dippelnél, a malomban? – Odakint azonban a falu és az egész vidék háborítatlan a novemberi szürke derengésben. Beállt a fagy, a földeket tejfehér szövet borítja, a rétek is egytől egyig befagytak. Lina néni a döbbent lányok felé fordul, karját csípőre teszi.

– Halálra rémítettetek! Azt hittem, tűz ütött ki a faluban, már át akartam rohanni Herbert Grossmannhoz, hogy hozza a tűzoltó fecskendőt a fészerből.

Luise zavart arcot vág, míg Frieda képtelen visszafojtani a nevetését. Szemmel láthatóan olyan jól játszott, hogy még a nagynénje is bedőlt neki.

– Csak próbáltunk, Mama – kér elnézést Luise. – A maharadzsa palotája épp lángokban áll.

– Ez a sok ostoba színházasdi! – mérgelődik Lina néni. – Mire jó az ilyesmi? A többi lány mind otthon ül, és kardigánt meg harisnyát köt télire. A gyapjút is meg kell fonni. A színházasditól nem lesz melege a lábnak.

– De a szívnek igen, Lina néni! – feleli Frieda meggyőződéssel.

Ez elég gyanúsan hangzik Lina néni fülének. Ha szívről meg szívügyekről van szó, egy anya nem lehet elég elővigyázatos a lánya dolgát illetően. Akkor ott gyorsan megtörténnek a bajok, és a fiatal legény bizony nem mindig áll készen a házasságra.

– Egy tiszta szívnek, ami igen fontos egy jól nevelt hölgynél – magyarázza a néni nyomatékosan, és sürgetően a lányára, Luiséra néz.

– Tiszta szív és meleg láb, így van jól. – Frieda most már képtelen visszafogni magát. Még ha tudja is, hogy ezzel csak felbosszantja a nagynénjét. – De a tiszta láb és meleg szív sem rossz – nevet viccelődve.

Ahogy az várható volt, Lina néni ezt nem igazán értékeli. Fölhúzza az orrát, és közli, hogy Luise azonnal menjen le, holnap mosásnap lesz, még az ágyneműt és a fehérneműt is be kell áztatnia. Ezzel Lina néni elhagyja a kis szobát, és becsukja maga mögött az ajtót.

– Ruhát áztatni! Na hiszen! – morogja Luise. – Ahhoz aztán biztosan nem kellek. Csak nem akarja, hogy színházat játsszunk.

Persze Frieda is hamar rájön erre. A színház iránti lelkesedése miatt a faluban szinte mindenki a fejét csóválja. Karácsony este bezzeg szívesen jönnek a betlehemes játékra, és agyon dicsérik, hogy megint milyen szépen betanította. A dingelbachiak már csak ilyenek. De nem Hohnermann tanár úr, ő egészen más. Ő megérti őket. Kár, hogy a gazdák közül senki sem veszi komolyan a férfit. Mert ő csak egy iskolamester.

– Még egyszer utoljára! – vesz erőt magán ismét. – Most már tudod, hogyan gondoltam. Na, halljuk!

– Én nem tudom úgy, ahogy te – feleli Luise csüggedten. – Amikor te mondod, azon látszik, hogy tényleg ott vagy, és beleéled magad.

– Egyszerűen csak neked is el kell képzelned – tanácsolja Frieda. – Ahogy ott áll a maharadzsa hatalmas, gyönyörű palotája, és te látod, amint a lángok körbenyaldossák.

Luise a plafonon lógó villanylámpára bámul, amely halvány sárga fénybe vonja a kis szobát. A sötét fából készült szekrényt már számtalan repedés tarkítja, a sarkánál le is tört egy kicsi. A függönyöket pedig még a nagymama varrta.

– Tűz! – szavalja, rögtön egy kis szünetet tartva, hisz érzi, mennyire siralmasan hangzik. – Én ezt valahogy nem érzem át, Friedchen.

Frieda úgy dönt, kicsit előhívogatja Luise képzelőerejét, és az éjjeliszekrényen, a petróleumlámpa mellett lévő gyufásdobozért nyúl.

– Nézz a lángba, Luise! És képzeld azt, hogy hatalmas nagy!

Meggyújt egy gyufát, Luise orra elé tartja. A lány annyira megbabonázva nézi a kis lángot, hogy hunyorognia kell tőle.

– Tűz! – suttogja. – Valaki… Aú! Te megőrültél? Meggyújtottad a hajam…

Frieda elborzadva nézi, ahogy Luise haja elöl égni kezd. Szerencsére van annyi lélekjelenléte, hogy megragadja a komódon álló kancsót a mosdóvízzel, amit Luise fejére önt. A lány még hangosabban visít, a víz végigfolyik az arcán és a hátán, a blúza csuromvizes, ahogy a szoknyája is. Sötét folt terül szét a padlón.

– Megégetted az egész hajam. Ha ezt anyám meglátja…

Frieda mindent megtesz, amit tud. Odaadja az unokatestvérének a törülközőt, hogy megtörölhesse magát, de csak ekkor látszik igazán az égésnyom. Egy vastag tincs teljesen odalett, nem lehet megmenteni, nem ér bele a copfba, mert túl rövid.