Ari szembeszállt Thanatosszal a Csendes vízen, és győzelmével ő, a barátai és a szerelme is szabad lett. Mivel most már Lucian szíve sincs veszélyben – amelyet Nemides lopott el korábban –, úgy tűnik, minden akadály elhárult, és szabad az út egy boldog jövő felé.

Egészen addig, amíg Lucian jele el nem tűnt Ari hátáról…

Menekülés a csendtől

Nyári estéhez képest szokatlanul rövid volt a Gomorrha előtt várakozók sora. Úgy tűnik, híre ment, hogy a klub már nem képes garantálni a vendégek biztonságát. Éreztem, hogy az agyam egy része legszívesebben ádáz elégtétellel vigyorogna a dolgon. Ám az impulzus csak nem akart megérkezni az arcizmaimhoz. Az érzés így egy belső homályos sejtés maradt csupán. Olyan vastag falak mögé rejtve, hogy magam sem tudtam elképzelni, képes leszek-e valaha is áthatolni rajtuk.

Óvatosan pozíciót változtattam. Az órákon át tartó tetőkön leskelődés határozottan nem tartozott a kedvenc tevékenységeim közé. Túl sok időt vett igénybe…

Lent az izomagyú kidobó épp kézfogással búcsúzott az egyik vendégtől. A bankjegyek feltűnés nélkül cseréltek gazdát. Mint minden, a hallgatás is megvehető. Ennyit a „szigorú szabályokról”, melyeket a lelkünkre kötöttek, amikor először jártunk a Gomorrhában. Szabályok, melyek továbbra is a bejárat mellett lógó, rosszul olvasható, angyalírással rótt táblán sorakoztak.

Zöld szemével csak futó pillantást vetett a táblára, majd ismét a kidobóra szegezte a tekintetét.

– Lehet, hogy ez most egy kicsit csúnya lesz – figyelmeztetett.

Megragadta a kidobót a nyakánál fogva, és nekirepítette a ház falának.

– Úgy nézek ki, mint aki mással is megosztja, ami az övé?

A szavaiból áradó nyugalom szöges ellentétben állt azzal az indulattal, ami érződött rajta. Nem szabad kimutatnom, hogy félek, hisz akkor elvesztem.

Ám ekkor rám nézett azzal a hihetetlen szemével.

Csillogó ezüst keveredett az égő zölddel.

– Kislány, mit művelsz?

Elhessegettem az emléket, és visszazártam abba a sötét zugba, ahonnan előjött. Ez az eljárás mostanra már olyan rutinszerűvé vált számomra, akár a levegővétel.

Gyorsan elfordítottam a tekintetem a vadul villogó neon alatti ajtófeliratról. A klub ma egyáltalán nem érdekelt. Figyelmem teljes egészében arra a hitszegő primusra irányult, aki épp az imént vesztegette meg a kidobót, és lépett ki a Gomorrhából egy csini emberlány társaságában. A hidrogénszőke szüntelenül vihogott, és szinte le sem vette a kezét a halhatatlanról. Nem is tudom, melyik jelző illene leginkább rá. A „részeg” és a „naiv” még talán a legszebb közülük.

– Ma igazán jó fogást csináltam – suttogta a lány, s már kezdte is kigombolni a vörös hajú zsákmánya ingét. Fejlett érzékeimnek hála, nem esett nehezemre kihallgatni őket. Különösen, hogy a primus még csak nem is vette a fáradságot, hogy leplezze a beszélgetésüket.

– Egy ilyen csinos hölgynek, mint te, bármikor szívesen hagyom, hogy kifogjon – válaszolta a hitszegő, majd elvezette a lányt az utcán.

A válaszban rejlő hatalmas hazugság hallatán gúnyos mosolyra húztam el a szám. A lány nem volt sem csinos, sem hölgy, és a pasas egészen biztosan nem hagyta magát kifogni. Nem, a vörös hajú primust a hitszegők egyszerűen csak felderítőnek hívták. Gazdag halhatatlan ügyfelek számára cserkészett be embereket, akik képesek voltak intenzív érzelmekre. Elcsábította vagy elrabolta őket, azok meg gyanútlanul követték őt a végzetükbe. Ez a bizonyos „végzet” pedig egy igazi, kézzelfogható hely volt az utca legvégén: a megtévesztő névre hallgató, kétes hírű szálloda, a Dante Paradicsoma. De nem volt abban semmi paradicsomi. A szálloda egy játékterem és egy pizzafutár-szolgálat között állt a sötétszürke homlokzatával és dísztelen, hangszigetelt ablakaival, melyeket egész biztos, hogy évek óta nem pucolt meg senki. De még ez sem volt elég, hogy az emberek többsége ne dőljön be az épületből áradó lüktető csillogásnak. Egy varázslat elrejtett mindent, ami odabent történt. Miután a felderítő bevitte az áldozatait, többé senki sem hallhatta a sikolyaikat – sem ember, sem primus, de még egy fél-brachion sem.

Három hete figyeltem a szállodát, és vártam a tökéletes alkalomra. A mai napnál tökéletesebb már nem is lehetne.

Mozgásba lendültem. A háztetőkön át könnyűszerrel észrevétlenül megelőzhettem őket. Cserepeken futottam, kémények mellett egyensúlyoztam és házak közti szakadékokon szaltóztam át. Nem messze a szállodától egy mellékutcába érkeztem, és négy emelettel lejjebb a földön landoltam. Adrenalin járta át az ereimet – mint mindig, amikor természetfeletti erőmet használtam. Az jó, így legalább észreveszik, és azt hiszik, hogy az izgalomtól vagy a félelemtől emelkedett meg a pulzusom. Egy rágógumit dugtam a számba, és átnéztem a kabátom zsebeit. A törött álmobil, amit pont ilyen alkalmakra tartogattam, mindig készenlétben állt. Az átlátszó mobiltokban lapult egy cetli, egy kézzel írt címmel és annyi pénz, ami még taxira sem lenne elegendő. Ez a kombináció azonban csodákra volt képes a bűnöző démonokkal szemben. Végül feltettem a fejhallgatóm, és elindultam a főutca irányába. Ha a számításaim nem csalnak, akkor három, kettő, egy, és…

A felcicomázott lány egyenesen belém rohant. Ahogy terveztem, meglepett kiáltást hallattam, és megjátszottam, hogy fellökött. Tökéletes esésemet akármelyik focista megirigyelhette volna. A mobilom, a rágóm, a szájfényem és még néhány dolog, amiket egy „normális” lány magával szokott hordani, mind a járdára borultak.

– Ó, istenem, sajnálom. Nem láttalak!

A szőke túl részeg volt ahhoz, hogy felsegítsen. Ám ez nem akadályozta meg abban, hogy megpróbálja. Hagytam, hadd cibáljon, miközben a szemem sarkából figyeltem, ahogy a vörös hajú primus a szétszóródott holmimat szedegeti. Eddig minden a terv szerint alakult.

– De hiszen te vérzel! – kiáltotta a lány rémülten.

Igaza volt. A térdem elég csúnyán felhorzsolódott. Nekem valószínűleg fel sem tűnt volna, de az álcázás miatt ez most még jól is jött. Így hát végigtapogattam a sebem, és eltorzult arccal néztem… mintha nekem a fájdalom nem lenne tökéletesen mindegy.

– Van nálad zsebkendő, Danny? – kérdezte kísérőjétől a lány. Amikor azonban tekintete a szanaszét heverő értékeimre esett, a véres térdemről teljesen megfeledkezett. – Jaj, ne, a mobilod! Nagyon sajnálom! Nem is értem, hogyan történhetett. Kifizetem… Vagyis hát, nem én, hanem a biztosítóm. De addig is, van másik mobilod? Csináltál biztonsági mentést? Esetleg szeretnél valakit felhívni az én mobilomról? Vagy hívjak egy taxit? – Bűntudattal vegyes együttérzéssel sürgölődött, mintha nem is a mobilomról, hanem legalább az egyik karomról lenne szó.

– Ne aggódj emiatt. Épp az egyik barátnőmhöz tartok. Itt lakik a közelben.

Ekkor egy férfikar nyúlt felém. Ideje volt, hogy ő is jó benyomást keltsen. Nekem is elő kellett vennem néhány jól begyakorolt hamis érzelmet: elveszettséget, kétségbeesést és egy csipetnyi egészséges bizalmatlanságot másokkal szemben. Bizonytalanul a primus keze után nyúltam. Szemében azonnal fellángolt az ezüstös csillogás.

– Nem idevalósi vagy, ugye? – kérdezte, miközben talpra segített, és tetőtől talpig alaposan végigmért. A ruha, amit viseltem, egy rövidnadrágból, egy trikóból és egy könnyű bőrdzsekiből állt. Visszafogott, mégis elég szexi ahhoz, hogy felkeltse a férfiak figyelmét.

– Ennyire nyilvánvaló?

Lassan mosoly jelent meg Danny arcán.

– Egy kicsit – mondta elbűvölő hangján, és a telefontokba bújtatott cetlire bökött. – Nem szívesen mondom, de ha ezt a címet keresed, akkor elég rossz helyen jársz.

– Tényleg?! – játszottam az elveszettet, megtoldva egy csipetnyi frissen szerzett önbizalommal. A vörös hajú primus szeme ismét felcsillant. Ezúttal szinte sóvárgónak tűnt.

– Igen, sajnos. De felhívhatjuk a barátnődet. Talán ide tud jönni érted – javasolta.

Pont erre számítottam. A hitszegő primusok olyannyira kiszámíthatóak voltak, mintha egytől egyig ugyanarra a rugóra járnának.

– Nem hinném – kezdtem neki az utolsó simításoknak –, mert… őszintén szólva, nem igazán ismerem őt. Egy couchsurfing oldalon találtam rá.

Danny felvonta a szemöldökét. Ezzel most határozottan felkeltettem az érdeklődését.

– Tudod, mit? Egy ilyen csinos lánynak, mint te, nem volna szabad errefelé egyedül mászkálnia. Én állom a taxit. Ez így fair, most, hogy Barbie összetörte a mobilod.

A rendkívül találó nevet viselő hidrogénszőke buzgón bólogatott.

– Előbb azonban le kellene hoznom a pénzemet a szállodai szobából. Ha szeretnéd, ott is megvárhatod a taxit. – Ezzel Danny annyira szimpatikusnak és ártalmatlannak tűnt, hogy egy cseppet sem csodálkoztam, miért volt olyan átkozottul sikeres felderítő. – Ugyan már, ne kéresd magad! Különben egész éjjel aggódhatok, hogy valami őrült sorozatgyilkos elrabolt.

Ejha! Micsoda egy szemétláda. Legszívesebben a képébe vágtam volna az összes álszent kedveskedését. De a türelem egyike volt azon tulajdonságoknak, amit az elmúlt hónapok során alaposan begyakoroltam.

Így egy ideig még szégyenlősen kérettem magam, majd elfogadtam Danny ajánlatát, és követtem a szállodáig. Ha ember lettem volna, ezzel most aláírtam volna a halálos ítéletemet. De nem voltam, ezért minden érzékszervem beleborzongott, ahogy a nyikorgó forgóajtón át egyszer csak a Dante Paradicsomában találtuk magunkat. A barna hajú recepciós, az előcsarnokban lévő magányos vendég és a portás, aki alig tűnt idősebbnek tizenhatnál, mind primus volt. Éreztem az erejüket és éreztem az illatjegyüket, amely motorolaj, marcipán, zöldcitrom és az őszi avar keverékét hordozta. Egyikük sem jelentett veszélyt rám nézve. Ami engem igazán aggasztott, az valahol a felettünk lévő emeletek egyikén volt. Onnan fentről egy olyan erő fenyegető indái nyúltak le felém, ami mellett mindenki másé – még Dannyé is – eltörpült.

Hetek óta először végre szerencsésnek éreztem magam.

A marcipán-recepciós biztosított, hogy hív egy taxit, és amint megérkezik, felszól a szobába. Phü na persze! Ha itt bármit is hívnia kellett, akkor az a furgon, amit a szálloda rendszerint az áldozatok holttestének elszállítására használt. De én ma nem engedhetem, hogy idáig fajuljanak a dolgok…

Néhány pillanattal később mindhárman egy szűk liftben álltunk. Danny megnyomta a gombot a legfelső emeletre, miközben Barbie újra vihorászni kezdett, és le se lehetett vakarni a halhatatlanról. A legkevésbé sem zavartatta magát amiatt, hogy én is ott vagyok. De Danny ezúttal nem volt vevő a közeledésére. Inkább csak bosszantotta a jelenléte. A harmadik emeleten Danny durván ellökte magától a lányt, és mélyen a szemébe nézett. Barbie tekintete azonnal kitisztult. Karjai úgy hullottak le, mintha egy marionettbábu zsinórjait vágták volna el.

– Barbie, minden rendben? – kérdeztem, bár a választ magamtól is tudtam. Danny előtt azonban továbbra is tartanom kellett magam a naiva szerepéhez. Egyelőre. Először is át kellett jutnom a legfelső emelet védőpecsétjein.

Danny morgott valamit, és hirtelen megragadott a torkomnál fogva. Harci ösztönömet elfojtva továbbra is játszottam a védtelen áldozatot. Éreztem, ahogy a hangja utat tör magának az elmémbe… legalábbis az elmém azon részébe, melyet kifejezetten ilyen alkalmakra hoztam létre.

– Nem számít, mit látsz… nem számít, mi történik… tartod a szád, és egy tapodtat se mozdulsz innen.

Csak ismételni tudtam magam: micsoda egy szemétláda. A hitszegők az elmúlt hónapokban már többször is próbálkoztak azzal, hogy érzelmileg manipuláljanak. Mindannyian úgy próbáltak befolyásolni, hogy ne vegyem észre a közelgő veszélyt. Dannynek viszont esze ágában sem volt elvenni az áldozatai félelmét. Azt akarta, hogy kimutassuk a félelmünket. Így biztosan több pénzt kaszálhatott velünk.

Rendben, tehetek neki egy szívességet. Barbie viselkedését utánozva eljátszottam a félelmet, amire annyira vágyott. Danny szeme ragyogó ezüstös fényben tündökölt, és széles vigyorra húzódott a szája. Ezzel egy időben a liftajtó egy hangos „ping” kíséretében kinyílt.

– Végre! – szólalt meg egy mély hang. – A főnök már vár. – A lift előtt egy hórihorgas, szakállas fickó jelent meg. Ahogy az várható volt, a látványom igencsak meglepte őt. – Kettő? De én csak egyért fizetek.

– Minden rendben, a második a ház ajándéka – válaszolta Danny. – Csak azt szeretném, hogy a főnököd emlékezzen rám.

Ekkor megragadta Barbie-t és engem is a karunknál fogva, és belökött minket a lakosztályba. A világos parketta fényesre volt csiszolva, a bútorok pedig krém és fehér színben ragyogtak. A szálloda többi részéhez képest merőben más világot és árkategóriát képviselt. Középen egy szögletes kanapén az a primus ült, akinek az erejét már az előcsarnokban is érezni lehetett. Épp egy telefonbeszélgetésbe merült, és úgy tűnt, észre sem vett minket. Az aura, ami körülvette, nagyváros – aszfalt, acélgerendák és beton – szagát árasztotta. Emberi külsejének egyértelműen afrikai gyökerei voltak. A sötét bőrszín a világos öltönnyel és az állán lévő feltűnő heggel párosulva egy afrikai hadúr kisugárzását kölcsönözte neki.

Nelson Suada – a vörös oroszlán. A mai célszemélyem. Jiron halála óta számos hitszegő kelt harcra a halhatatlanok alvilágának trónjáért. Ha hinni lehet a pletykáknak, Nelsonnak minden esélye megvolt rá, hogy átvegye az örökséget. Ennek megfelelően nem egyedül utazott. Azon a fickón kívül, akivel a liftnél összefutottunk, még három másik primus is volt a tetőtéri lakosztályban. Dannyvel együtt ez hat ellenfelet jelentett. Nem könnyű, de megoldható.

Valaki egy sporttáskát nyújtott át Dannynek.

– Számold meg, ha akarod, aztán tűnj el!

Danny átvette a táskát, de nem tűnt túl boldognak. A tekintete Nelsonra tévedt, és ekkor megértettem. A felderítő sokkal többet remélt a találkozótól.

– Mielőtt elmegyek, szeretnék megbizonyosodni róla, hogy a főnököd elégedett az áruval.

– Majd én eldöntöm, hogy elégedett vagyok-e, miután mindkettővel végeztem – jelentette be Nelson, és félretette a mobilját. Bosszúsan állt fel a kanapéról. Egy pillantást sem vetett Dannyre, a felderítő mégis megfélemlítve hajtotta le a fejét.

– Ez itt tetszik. – Az alvilági főnök körbejárta Barbie-t, láthatóan élvezte a lány félelmét. – De ez a másik kicsit zárkózottnak tűnik. – Nelson felém fordult. A sötét szempár kedvetlenül nézett rám. – Az érzelmei ennek valahogy olyan… sérültek.

Csaknem hangosan felnevettem. Nelsonnak tényleg nem volt sok sütnivalója, ezzel a jellemzéssel azonban most telibe talált.

– De legalább csinos – folytatta. – Talán továbbadom az embereimnek.

A legkülönbözőbb hangmagasságú mocskos nevetés harsant a lakosztályban, miközben Nelson pánikszerű reakcióra számított tőlem. Ám amikor ezt nem kapta meg, gyanakodva húzta össze a szemét.

– Valami itt nem stimmel…

Ennél a pontnál cselekednem kellett. Az aziamom felvillant. Egyik primusnak sem jutott eszébe, hogy átkutasson, így senki sem vette észre, hogy mit csempészek be a kabátom alatt, hátul jól elrejtve. Izzó pengémet először is teljes megelégedettséggel jó mélyen Danny torkába döftem. A felderítő kiáltani akart, ám lénye egy szempillantás alatt elégett, emberi külsejéből nem maradt más, mint parázsló hamufelhő. Halála nyomán azonnal kitört a káosz. Hitszegők rohantak felém. Szikrák pattogtak, hamu kavargott a levegőben. Derekasan küzdöttek, én mégis rövidre zártam Nelson csatlósait. Amikor az utolsó is felizzott, észrevettem, hogy Nelson menekülni próbál. Feléje hajítottam az aziamomat, és a falhoz szögeztem vele.

Eddig minden rendben. Nehéz lélegzettel álltam a hamuesőben, és éreztem, ahogy a halott primusok energiája utat tör felém. Ha igazi brachion lennék, képes lettem volna elnyelni ezt az energiát. De az én testem halandó volt, ezért csak átáramlott rajtam, és nem maradt meg bennem.

Ez is azok közé a dolgok közé tartozott, amit gyorsan megtanultam a vadászataim során: különböző erők dolgoztak bennem. A vérem egy brachioné volt, így képes voltam használni az aziamot, és képes voltam halhatatlanokat ölni. A lelkem pedig maga volt Izara. Ez lehetőséget adott, hogy behatoljak egy primus elméjébe, és megszakítsam a benne lévő kapcsolatokat. Ez utóbbinál mindig meg kellett győződnöm arról, hogy van-e a közelben egy primus, akinek át tudom adni a felszabaduló energiát.

– Legközelebb légy szíves figyelmeztess, ha egy atombombányi energiát akarsz bennem elraktározni, kislány – kérte, miközben nehezen lélegzett.

Én is elmosolyodtam.

Hihetetlen a mosolya.

Néhány lépéssel arrébb Barbie bámult rám halálra váltan. Sem megszólalni, sem elmenekülni nem tudott, megsajnáltam szegény lányt. De most nem volt időm vele foglalkozni. Nelson az aziamot rángatta, hogy kiszabadítsa magát. Egy pillanatra hagytam, hogy a pengém ereje fellángoljon. A hitszegő erre felordított.

– Eszedbe ne jusson! – sziszegtem. Elengedte az aziamot, és békülékenyen felém nyújtotta a kezét.

– Nyugalom, kislány!

Másodpercek alatt leküzdöttem a köztünk lévő távolságot, és a gallérjánál fogva megragadtam.

– Ha még egyszer így hívsz, halott vagy! – Csupán egyetlenegy valaki hívhatott „kislánynak”. Csakis kizárólag ő! És az életével kellett fizetnie érte.

– Hogy… hogyan hívjalak akkor? – Nelson hangja most már inkább anyuci kicsi fiáéra hasonlított, mint a főgonoszéra.

– Ne tégy úgy, mintha nem tudnád, ki vagyok.

Tekintete ide-oda cikázott köztem, a földön lévő vastag hamuréteg és a vállába szúrt penge között. Következtetése helyes volt.

– Izara… – lihegte. Úgy tűnt, ez az egy szó nagyobb félelemmel tölti el, mint akármilyen fegyver. – Te vagy a felelős az összes eltűnt démonért.

Még egy helyes következtetés. Ez a Nelson nem is tűnik annyira ostobának.

– Ha azt akarod, hogy visszavonjam a vérdíjat, akkor életben kell hagynod.

– Kell?

Egy ideje tudtam, hogy a hitszegők vérdíjat tűztek ki Izarára. Csak Jiront próbálták utánozni, hogy ezzel is érvényre juttassák saját igényeiket az alvilág vezetésére.

– Különben az embereim elkapnak és megölnek.

Nelson blöffje annyira rossz volt, hogy más körülmények között jót nevettem volna rajta. De most nem volt hozzá erőm. Se kedvem. Se a kellő lazaságom. Nem is tudom. A hangom élesen csengett, amikor válaszoltam:

– Komolyan azt hiszed, hogy ettől megijedek?

– Jól van, jól van. Visszavonom a vérdíjat!

– Engem nem érdekel a vérdíj! – üvöltöttem Nelsonra, és szorosan megragadtam. – Tudni akarom, hogy ki… hogy ki ölte meg Lucian Ankou-t!

Nevének kiejtése jobban fájt bármilyen sérülésnél vagy törött csontnál, amiben valaha is részem volt. Azt hittem, könnyebb lesz. De nem volt az.

– Mi? – Nelson zavartan nézett rám.

– Ne nézz hülyének! – szorítottam a falhoz. – Tudom, hogy te is vérdíjat tűztél ki a fejére.

Bár ez csak egy apró reménysugár volt. Valójában nehezen tudtam elképzelni, hogy egy ilyen piti kis gengszter, mint ez a Nelson, képes volna felvenni a harcot Luciannel. Mégis utána kellett járnom a dolognak. Képtelen voltam csak ülni és várni arra a bizonyos sokat emlegetett időre, ami állítólag minden sebet begyógyít.

– Lucian Ankou meghalt?! – mormolta maga elé Nelson. Látszott, hogy a hír szinte boldog meglepetéssel tölti el. Az arcom fenyegetően elsötétült.

– Hé, hé, hé! Nyugalom! Ha valaki megölte a szerelmedet, akkor a tettest a Nagytanácsnál kell keresned. Úgy értem, Lucian Ankou brachion volt. Csak olyan valaki ölhette meg, aki a szívét birtokolja, vagy aki képes egy másik brachiont irányítani. Azt hittem, ezt te is tudod.

Lassan a türelmem végére értem, és ezt nem is próbáltam titkolni.

– Akkor te miért tűztél ki vérdíjat a fejére?

Nelson idegesen nyelt egyet, majd minden tétovázás nélkül rávágta:

– Már visszavontam a brachionra kitűzött vérdíjat, amikor a fekete aziamok eltűntek. Nélkülük esélyünk sem volt.

– Csak egyetlen okot mondj, miért kellene hinnem neked?

– Esküszöm, hogy így volt!

Csalódottság, kétségbeesés, szomorúság, megkönnyebbülés, düh… mindez egyszerre tört rám. Érzéseimet elnyomva azonban próbáltam a tényekre koncentrálni. Ez a nyom is nyilvánvaló zsákutca. Nelson őszintén meglepettnek tűnt Lucian halálhíre miatt. Ha egy másik hitszegőnek sikerült volna megkaparintania a vérdíjat, Nelson egész biztosan tudna róla.

Akkor itt végeztem is. De a világ minden bizonnyal jobb hely lesz a Nelsonhoz hasonló bűnöző démonok nélkül.

Nem csoda, ha pánikba esett, amikor az aziamomért nyúltam, hogy véget vessek az életének.

– Kérlek, bármit megadok neked, amit csak akarsz! Van pénzem, kapcsolataim, információim… – nyöszörgött.

Semmi kedvem nem volt együtt dolgozni ezzel az undorító talpnyalóval. De talán még hasznomra lehet.

– Van egy primus – mondtam halkan. – A neve Marek, és előszeretettel használ prizmaátjárókat.

– És ott ül a Csendes vízben.

Türelmetlenül horkantottam, és az ujjaimat a pengém markolata köré fontam. Nelson hazudik. Tudtam, hogy a szervezete igénybe veszi Marek szolgálatait. Egy túlbuzgó kàtos mesélt róla, hogy késleltesse a halálát.

– Rendben – kiáltotta Nelson. – Lehet, hogy hallottam már róla.

– Tudni akarom, hol van!

A hitszegő összeszorított állkapcsával mintha csak azt mérlegelné, mennyit ér az élete. Az ostoba.

– Azt azért képzelheted, nem könnyű információt szerezni egy olyan emberről, akinek saját átjáróhálózata van.

– Hát, akkor azt hiszem, nem vagy hasznomra – horkantottam.

– Várj! Megpróbálhatok összehozni egy találkozót!

– Esküdj!

Nelson habozott.

– Nem megy. Marekot csak futólag ismerem, de mindent megteszek…

Tompa robbanás szakított félbe minket. Valahol a lakosztályban felrobbant valami. Jó néhány primus ereje söpört végig a levegőben. Köztük egy nagyon is ismerősnek tűnő illatjegy: Napsütés a csillogó folyón.

Anélkül, hogy Nelsont elengedtem volna, elfordítottam a fejem, és a Liga gárdistáit pillantottam meg. Sötét, modern ruházatot viseltek, lehettek vagy tízen. Úgy néztek ki, mint egy különleges katonai egység – eltekintve a vállvédőtől és az enyhén ívelt pengéktől. Közöttük állt a parancsnokuk: Elias.

Tekintetem röviden elidőzött rajta. A rengeteg különbség ellenére fájdalmasan emlékeztetett a testvérére.

– Engedj szabadon! – Nelson pániktól hajtva tört be a gondolataimba. De én tudomást sem vettem róla.

– Le a fegyvereket! – parancsolta Elias az embereinek. A tőle jobbra álló gárdista úgy nézett rá, mint aki nem bízik felettese ítélőképességében.

– Parancsnok?

Elias ereje azonban a teljes lakosztályt betöltötte, minden kétséget kizárva az általa kiadott paranccsal kapcsolatban.

– Ne kelljen megismételnem!

A gárdisták erre leeresztették a pengéjüket, de továbbra is éberen figyeltek.

– Ha meg akarod találni Marekot, szükséged van rám! – szólalt meg Nelson hangja ismét a fejemben. – Engedj szabadon!

A hitszegő rettegett a gárdától, de még jobban félt a Csendes vízbe való bebörtönzéstől. Nem hiába.

– Csak akkor, ha megesküszöl, hogy soha többé nem bántasz egyetlenegy emberi lényt sem! – követeltem némán.

– Esküszöm! – erősítette meg Nelson azonnal. Bármire megesküdött volna, ha ezzel megmenekülhet a gárda karmai közül.

Egy rántással kihúztam az aziamot a mellkasából. A gárdisták soraiban mozgolódás támadt, de túl lassúak voltak. Nelson külső testét hátrahagyva elmenekült, még mielőtt bárki megállíthatta volna. Teste élettelenül zuhant a földre.

A gárdisták tanácstalanul néztek a parancsnokukra, ő pedig szemrehányóan húzta össze a szemét.

– Tudod te, ki az, akit épp futni hagytál?

Majd szétvetett a düh. Az egyetlen érzés, amit megengedhettem magamnak, anélkül hogy elvesztem volna.

Odamentem Eliashoz, és ököllel behúztam neki egy nagyot. A feje oldalra lendült. A gárdisták már emelték is a fegyverüket, de Elias egy kézmozdulattal megállította őket.

– Hol voltál? – ordítottam rá. Nyolc hónap. Nyolc átkozott hónapig próbáltam őt elérni.

Elias letörölte a ragacsos, sötét vért a szájáról. A tekintete kemény lett, de nem vesztette el az önuralmát. Ettől még dühösebb lettem.

– Mi bajod van? – kérdezte tőlem gondolatban.

– Többször is hívtalak, de te egyszer sem tartottad szükségesnek, hogy megjelenj – sziszegtem rá. Nem akarja az emberei előtt intézni a dolgot? Kinyalhatja!

– Én vagyok a gárda parancsnoka. Fontosabb dolgom is van annál, minthogy minden egyes hívásodra ugorjak – vágott vissza ugyanolyan hangnemben.

Nem akartam hinni a fülemnek. Nem tudtam, mit mondhatnék erre. A kétségbeesésemnek azonban nem tudtam többé megálljt parancsolni. Ezért újra lecsaptam.

Elias dühtől villanó szemmel kapta el az öklömet.

– Kifelé! – adta ki a parancsot a gárdistáknak. Az emberei nem tűntek túlságosan boldognak, de nem merték tovább feszíteni a húrt a parancsnokuknál. A jelenlegi hangulatában legalábbis nem.

Nagyszerű, most már mindkettőnknek pocsék volt a kedve.

A gárdisták lassan visszavonultak. Barbie-t is magukkal vitték. Tudtam, hogy jó kezekben van náluk. Kitörlik az emlékeit, és hazaviszik. Megmentettem őt. Most minden bizonnyal nagy hősnek kellene éreznem magam. De nem így volt. Nem éreztem semmit – kivéve a dühömet.

Amikor egyedül maradtunk, Elias elengedte a kezemet.

– Mi ütött beléd, Ari? Hitszegőkkel szórakozol? Egyedül? Szerencséd, hogy ma csak Nelson volt a szállodában. Nyámnyila alak undorító hajlamokkal. A többieket viszont már nem lehet ilyen könnyen átejteni.

Már épp azon voltam, hogy világossá tegyem számára, mennyire nem szeretem, ha alábecsülnek, és hogy jól megvagyok a színlelt törődése nélkül is. Aztán eszembe jutott, hogy mit is mondott az előbb.

– Te tudtad, hogy mi folyik itt?!

– Ne terelj – követelte szigorúan. – Tudni akarom, miért játszod itt a magányos bosszúállót. Azt ugyanis aligha tudom elképzelni, hogy Lucian tudtával csinálod. Szóval, mit követett el már megint az én kisöcsém? Összevesztetek?

…

Belégzés. Kilégzés.

Két teljesen ártalmatlan kérdés. Elvileg.

Hirtelen hatalmas gombóc jelent meg a torkomban.

– Hát te nem tudod?

Alig hallhatóan ejtettem ki a szavakat, miközben egyszerűen csak bámultam Eliast. Könnyek gyűltek a szemembe, de nem sírtam. Többé már nem. Karácsony óta nem engedtem meg magamnak.

– Mit nem tudok? – Elias fenyegetően nézett rám. Hátrébb léptem.

Miért pont nekem kell elmondanom neki?

Megszédültem. A kanapénak kellett támaszkodnom.

– Ari, mi folyik itt?

Képtelen voltam rá. Egyszerűen képtelen voltam szavakba önteni. Levettem hát a dzsekimet, és hátat fordítottam Eliasnak. Noha a trikóm a hátam nagy részét eltakarta, Elias hallgatása volt a bizonyíték, hogy eleget látott.

– Soha nem szegem meg a szavam – mondta Lucian rekedten. – Soha! – folytatta, ahogy elmerültem a szemében. – Szeretlek, kislány. És örökké szeretni foglak. Ezt megígérem.

A ránk telepedő csend könyörtelen fagyként kúszott végig a tetőtéri lakosztályon. A csend az én igazi ellenségem, mert amikor csend volt, még jobban hiányzott.

– Mikor? – köszörülte meg a torkát Elias.

– Miután elmentél – feleltem, de képtelen voltam ránézni. Minden erőmmel próbáltam visszaszorítani az emlékeimet.

– Hogyan?

– Nem tudom. Eltűnt, hogy elrejtse. És akkor… – a hangom elakadt.

– Sietek – ígérte. – De kérlek, próbáld meg távol tartani magad a bajtól, amíg vissza nem jövök. – S ezzel kisimított egy hajszálat az arcomból, élvezve, milyen hatással van rám az ujjai érintése. – Úgy tűnik, varázslatos módon vonzod a katasztrófákat.

Igen, úgy tűnik, vonzom a katasztrófákat.

Elias megérintette a vállamat. Gyengéden maga felé fordított. A szemében fájdalom, együttérzés és bűntudat tükröződött. A karjába vont.

– Ari, én…

– Ne! – löktem el magamtól, és elhúzódtam tőle. A közelsége túl sok volt nekem. Nem engedhettem el magam, különben megfulladnék. A falaim áttörnének, és soha többé nem tudnék lélegezni.

Elias nem mozdult. Mindent értett.

– Menj haza, Ari – hallottam a szavait. – Esküszöm, kiderítem, mi történt.

Aztán Elias eltűnt, és visszatért a csend.

Az örök ellenfelem.

Az egyetlen lehetőségem az volt, hogy elmeneküljek előle. Nem állhattam meg, különben a fájdalom elnyelt volna.

*

Egy mellékutcában parkoltam a motorommal, a Gomorrhától csupán néhány háztömbnyire. Amikor odaértem, egy másik jármű is ott várakozott, amit bárhol, bármikor felismertem volna. Sóhajtva készültem fel a rám váró szidalmakra.

– Edzés, mi? – kérdezte Ryan élesen. Egy kis tetőn ücsörgött, és a csillagos eget bámulta.

Na, igen. A tanórákat leszámítva ez volt az egyetlen lehetőségem, hogy anyám és Victorius kiengedjen a házból, anélkül hogy azonnal riadóztattak volna mindenkit.

– Még csak nem is hazudtam… csak egy kicsit aktívabb voltam a szokásosnál.

– Aha – Ryan leugrott a tetőről. Magassága ellenére simán és szinte hangtalanul landolt a kövezeten. A vadász ezt annak a számtalan pecsétnek köszönhette, melyek segítségével könnyedén felvehette a versenyt egy átlagos primusszal. – És hány partnered vesztette életét a mai edzésen?

Ryan sötét szeme szigorúan megvillant. A tetovált óriás valóban fenyegetően tudott kinézni, amikor így állt az ember előtt. De tudtam, hogy nem haragszik rám. Különben szóba se állna velem, és már rég beköpött volna Gideonnak.

– Hány, Morrison?

– Öt – vallottam be halkan.

Ryan olyan hangot adott ki, ami a morgás és a sóhajtás keverékének tűnt. Ugyanakkor úgy nézett rám, mint aki nyomban megfojt, vagy legalábbis felborogatja, és a falnak csapdossa a kukákat, vagy azonnal elviharzik, hogy szétverje a következő útjába kerülő öt primust, csakhogy ne én legyek az, akivel ilyeneket művel.

– Mióta csinálod ezt a baromságot? – esett nekem mérgesen.

– Egy ideje. – Egészen pontosan szilveszter óta. Eleinte szinte minden este, de ez hosszú távon túl sok gyanút keltett volna. Mind a Líceumban, mind a hitszegőknél, akikre vadásztam. Ezért heti két alkalomra korlátoztam magam. – De ne aggódj, Ryan, mindent kézben tartok.

– Na persze – horkant fel. – Ismerem ezt a fajta kézben tartást. Figyelj, Morrison. Én is ugyanígy éreztem, amikor elvesztettem a szüleimet. Elvakított a bosszúvágy, és rengeteg hibát követtem el.

– És? – ellenkeztem halkan. – Abban a helyzetben figyelembe vetted mások tanácsát?

Ryan felhorkant, mint akinek a szabályok ellenére kiszáll az ellenfele a versenyből.

– Gyenge kifogás, Morrison – morogta. – Nem, természetesen nem hallgattam mások tanácsára. De hál’ istennek, a legjobb barátom nem tágított mellőlem, és alapos fejmosást kaptam tőle, ezzel pedig megmentette a hátsómat, és felnyitotta a szememet, mielőtt bosszúszomjas ámokfutásba kezdtem volna. Többször is.

Ryan eddig nem sokat beszélt arról, hogyan ismerte meg Gideont. De tudtam, hogy Gideon apja, a nagymester tette lehetővé, hogy Ryan a Líceumban tanulhasson. Ahogy nekem is. Nélküle sose válhatott volna rettegett vadásszá. Most pedig ez a rettegett vadász itt állt előttem, s tanácstalanul tördelte a kezét.

– Világos, efféle barát én számodra nem lehetek. Neked ott van Lizzy, és én… nem tudok ilyesmit nyújtani neked, Morrison. Nem vagyok túl jó a mélyreható beszélgetésekben vagy az életvezetési tanácsok vég nélküli osztogatásában. Amikor valaki az érzéseiről beszél, legszívesebben kiütném magam. De, amiben igazán jó vagyok, az a harc. Ha engeded, én minden küzdelembe veled megyek, és tartom a hátam, legyen az bármilyen értelmetlen is. – Egy pillanatra megállt, mintha át kellene gondolnia a saját szavait. Aztán megvonta a vállát, úgy folytatta: – Persze nagy valószínűséggel előtte kiakadok, és jó sokat szitkozódom, de mindig mögötted állok.

A szívem hirtelen megtelt melegséggel. Éreztem, hogy könnyek szöknek a szemembe. Aztán hirtelen rám tört a félelem. Nem, ez határozottan pánik volt, amit mostanában minden kis jelentéktelen érzelem kiválthatott belőlem. Egy lépést hátráltam, és szorosabbra fogtam magam körül a dzsekimet.

– Köszönöm – suttogtam. S közben tisztában voltam vele, hogy ez mennyire semmitmondó válasz volt azzal szemben, hogy Ryan kitárta nekem a szívét. Egy hűvös „köszönömnél” sokkal többet érdemelt volna. De képtelen voltam ennél többet adni neki. Egyszerűen nem ment. – Mégis el kell mennem. A Phalanxnak épp elég baja volt már miattam.

– Értem, Morrison – sóhajtott fel Ryan, és végigsimított kócos irokéz frizuráján. – Megértelek. Jobban, mint gondolnád. Ez így van rendjén. De ne feledd, még jó sok szabim van, és csak egy telefonhívásnyira vagyok tőled.

– Emlékezz, kislány – hallottam suttogását a fejemben –, mindig csak egy gondolatnyira vagyok tőled.

Elnyomtam az emléket és vele együtt a hangot, amelytől minden egyes alkalommal elszorult a torkom.

– Egyébként hogy találtál rám? – köszörültem meg a torkom, és próbáltam témát váltani. Pedig annyira igyekeztem eltüntetni a nyomaimat. A helymeghatározó karórám otthon volt a szobámban. A mobilomból pedig kivettem az aksit.

Ryan mindenféle lelkiismeret-furdalás nélkül vigyorgott.

– Tettem egy ügyes jeladó szerkezetet a csinos kis motorodra – mondta, és szinte szeretettel paskolta meg a gépem hátsó kerekét. – Kicsi a világ, tudod. A srác, akitől a motoromhoz az alkatrészeket szerzem, mesélt egy aranyszemű, harapós kis csajról, aki megvette a régi Ducatiját. Innentől kezdve már csak össze kellett illesztenem a darabkákat.

– Te követtél engem? – szegeztem neki a kérdést.

– Csak amíg meg nem találtam a rejtekhelyedet az erdőben.

Na ja, a motorral nem nagyon tudtam volna a Líceumnál parkolni. Végül is titokban kellett tartani az éjszakai kiruccanásaimat. Így hát hivatalosan edzésre mentem, és hetente kétszer átslisszoltam a biztonsági óvintézkedéseken. Ennyi erőfeszítés, erre egy figyelmes szerelő buktat le, aki emlékszik a szememre.

– Azt hiszem, ezentúl napszemüveget kellene hordanom, hogy ne vegyenek észre – morogtam lemondóan. Ryan nevetett, és odadobta a sisakomat, amely a kormányon lógott, egy pecsét alá rejtve.

– Hogy őszinte legyek, nem feltétlenül a szemed volt az, ami ilyen mély benyomást tett rá. Csak férfiúi szolidaritásból szépítettem egy kicsit a dolgon – kacsintott, majd felpattant a gépére, és beindította a motort.

– Nagyszerű – morogtam, és ugyanezt tettem én is. – Szolidaritásból megtennéd, hogy szétrúgod a seggét?

Ryan hangos nevetése ekkor a motor zajával keveredett.

– Ugyan, Morrison. Egy úriember hallgat és élvezi.

Szívességek

A fekete talárban a tűző napon olyan volt, mintha egy sütőben ülnék. Mennyire szerettem volna a fák árnyékába húzódni, de a végzősöknek be kellett tartaniuk a hagyományt, miszerint a pódium előtti első sorokban volt a helyünk.

– …nyolc évig voltunk a Torquasso Líceum diákjai. Egyesek rövidebb ideig, mások pár évet ráhúztak… – itt a közönség szívből nevetett. Ami a több mint egyórás, végtelenül hivatalos és unalmas beszédeket követően már-már igazi csodának számított. Lizzy megtette a lehetetlent, és záróbeszédével sikeresen elnyerte a türelmetlenül izzadó közönség figyelmét. Jól tudtam, hogy nem leszek képes úgy kimutatni, ahogy megérdemelné, de hihetetlenül büszke voltam a legjobb barátnőmre. És hálás voltam mindenért, amit értem tett.

– Ha nem akarod, nem kell beszélnünk róla. De ne hidd, hogy magadra hagylak – vette birtokba e szavakkal a szobámat, pontban advent első napján, és kérte Gideont és Tobyt, hogy cipeljék be a bőröndrengeteget, amit magával hozott.

– Ne aggódj, nem telepszek rád! És csak karácsonyig maradok.

Egy kósza mosoly suhant át az arcomon. Lizzy természetesen a mai napig velem lakott. Időközben a bátyjával beszereltetett két ruhásszekrényt és egy vendégkanapét is. Ezzel a szobám teljesen tele lett. De jobb tele, mint üresen, gondoltam.

– Mindannyiunknak újra és újra elmondták, hogy nem az iskolának, hanem az életnek tanulunk. Néhány pedagógiai véleménnyel ellentétben én biztos vagyok benne, hogy mi, végzősök rendelkezünk elég intelligenciával, hogy megértsük e szavak jelentését. De hogy valóban felfogtuk-e, vagy hogy egyetértünk-e, és hogy egy nap a saját gyerekeinknek is ugyanezt fogjuk-e az unalomig ismételgetni, azt most még nem tudhatjuk. Mert számunkra ma véget ér az iskolaidő, és elkezdődik az oly sokat emlegetett nagybetűs „élet”.

Hatalmas ováció tört ki. Az én kezem is tapsra emelkedett, miközben az a rémisztő gondolatom támadt, hogy valóban még csak most kezdődne az életünk? Hiszen számomra már jó ideje véget is ért.

– Küszködtünk, nevettünk, tanultunk… legalábbis a legtöbben… és végigcsináltuk! Büszkén jelenthetem be, hogy hosszú évek óta ez az első olyan tanév, amikor mindenki átment a vizsgákon.

Ez nem véletlen. Ha jól sejtem, Mr. Rossi és a Líceum igazgatója bevezettek néhány változtatást a követelményeket illetően, hogy még a leggyengébb tanulók is átmehessenek. Diákok, akiket például elraboltak, bántalmaztak, megzsaroltak, megkínoztak és majdnem megöltek. Olyan diákok, akiknek az élete a halhatatlan, pszichopata apjuk kezében volt, akik hirtelen természetfeletti képességekkel rendelkeztek, vagy épp elvesztettek egy számukra fontos személyt.

Nem arról van szó, hogy nem tanultam volna az érettségire. Épp ellenkezőleg, az életem szilveszter óta, akár egy mókuskerék, újra és újra ugyanazon dolgok körül forgott: órák, tanulás, kutatás, edzés, vadászat. De a sok hiányzás és a tavaly kimaradt felmérőm miatt elvileg nem is vizsgázhattam volna. Ennek ellenére itt voltam.

– Még nagyon az elején vagyunk, és ha őszinték akarunk lenni magunkhoz, azzal a szándékkal vágunk bele, hogy jobbak legyünk másoknál, legyen szó politikáról, tudományról, sportról, művészetről vagy a következő partiról… Ugye, Olli?

Lizzy az évfolyamunk partikirályára mutatott, ami újra vidám nevetést váltott ki a jelenlévők körében. A barátnőm ügyesen uralta a közönséget. És akkor a nagy őzikeszemei egyszer csak az enyémmel találkoztak.

– De… sok-sok hibát fogunk elkövetni. Sokszor maradunk hoppon. Ugyanakkor soha ne keseredjünk el, mert ha van valami, amit megtanultam az elmúlt években, az az, hogy képesek vagyunk legyőzni minden akadályt, amit a sors az utunkba állít!

Lelkem mélyéről keserves kiáltás tört fel. A fájdalom szinte elviselhetetlen volt. Nem tudtam, mióta dörömbölök a kripta ajtaján. Azt sem, hogy mennyi ideig ültem és sírtam előtte.

De nem volt senki, akit felelősségre vonhattam volna. A Nagytanács nem engedett be Patriába. Elias nem válaszolt a hívásomra.

Ramadon eltűnt.

És Lucian…

Lizzy ma igazán nagyszerű volt, de téved. Én ezt egészen biztosan nem bírom ki.

– Az önéletrajzunk lázasan várja, hogy nagy tettekkel töltsük meg. És miről prédikált nekünk Mr. Bernard majdnem minden héten töriórán? Minden jelentős tett mögött ott áll egy érzelem, mely vezérli azt. Szív nélkül nincs akarat, és akarat nélkül nincs út. Jóban-rosszban. A félelem éppúgy megrázhatja a világot, mint a szenvedély és az odaadás. Mi döntjük el, hogy valami elől menekülünk-e, vagy valami felé tartunk.

Bölcs szavak.

Tisztában voltam vele, hogy Lizzy ezt is nekem szánja. De már elhatároztam, hogy én inkább a menekülést választom. Olyan gyorsan és olyan messzire, amennyire csak tudok. Ha belegondolok, mindig is ezt csináltam.

– Ezért, kedves végzősök, volna egy nagy kérésem ma hozzátok: Legyen bátorságotok követni, amit a szívetek diktál. Legyen bátorságotok szembenézni a félelmeitekkel. Legyen bátorságotok rátalálni valamire, amiért szenvedélyesen tudtok rajongani. Legyen bátorságotok megvalósítani az álmaitokat. És akkor meglátjátok, a bátorságunk lesz az, ami megváltoztatja a világot!

Dübörgő éljenzés. Mindenki állva tapsolt. Lizzyt sztárként ünnepelték. Fenségesen hullámzó vörös fürtjeivel lépkedett lefelé a pódium lépcsőjén. Ugyanarról a pódiumról, ahol apámat egykor ki kellett volna végezni.

Tehetetlenül kellett végignéznem, ahogy Thanatos a prizmaátjárón keresztül a szabadságba lépdel. Tristan követte őt. És Lucian is a csillogó köd felé fordult. De mielőtt alakja teljesen feloldódott volna, még utoljára a tekintetemet kereste. A szeméből lassan eltűnt a fekete, és a zöld vette át a helyét, mely szintén elvesztette minden fényét.

– Annyira sajnálom, kislány.

A végzősök neveit ábécésorrendben olvasták fel, hogy ezzel egyidejűleg átadják az okleveleket is. Jimmy előttem állt a sorban. Hihetetlen memóriájának köszönhetően osztályelsőként végzett. Hét osztálytársammal később én is felszökdécseltem a vörös szőnyegen a színpadra. Minden olyan volt, mint egy filmben. Az igazgató kezet fogott velem. Mr. Rossi átadta a bizonyítványomat. Hallottam, ahogy a közönség tapsol. Anyám és Victorius rajongóimként visongtak. Öltözetük teljes összhangban volt, úgy néztek ki, mintha királyi esküvőre hívták volna őket. De Gideon, Ryan, Aaron és Toby is kitett magáért. Fotózkodás és gratulációorgiák következtek. Mindenki megölelte a másikat. A dolog csak nálam lassult le kissé, mintha láthatatlan akadály állította volna meg őket. Tudták, hogyan reagálok jelenleg a fizikai közeledésre. És ezt tiszteletben tartották. Még akkor is, ha meglehetősen tanácstalannak látszottak, hogy szavakat találjanak valamire, amit egy ölelés sokkal gyorsabban és jobban ki tud fejezni. Lenyeltem a lelkiismeret-furdalásomat, és meleg mosollyal köszöntöttem őket, hogy ezzel is megkönnyítsem kicsit a dolgukat. Mégis úgy éreztem magam, mint egy földönkívüli.

Anyám viselte talán a legnehezebben. Próbálta nem mutatni, de tisztán látszott rajta, mennyire szenved.

Még egy okkal több, hogy elmenjek.

Még akkor is, ha fogalmam sem volt, hová vezet ez az egész, a távolság tűnt a legjobb megoldásnak minden érintett számára.

A vonósnégyes rázendített. Volt pezsgő és miniszendvicsek. Igazán szép volt az utolsó nap a Líceumban.

Óvatosan összekötöttem a százszorszépeket. Hirtelen ötlettől vezérelve szedtem pár szálat, és a menedék konyhapultjára tettem az összehajtogatott üzenet mellé. Tudtam, hogy Timeon nem vár semmit a szállásért cserébe. Mégis úgy éreztem, illene neki néhány szóban megköszönni.

Először abban reménykedtem, hogy biztosan találok néhány nyomot Lucian dolgai között. De eltűntek, akárcsak ő maga.

Aztán azért jöttem ide, mert a Phalanx, saját védelmem érdekében, megtiltotta, hogy a portáltoronyba lépjek. Azóta a menedék egyfajta operatív bázisként szolgált számomra, ahonnan anélkül tervezhettem meg Lucian gyilkosainak felkutatását, hogy anyám beköpött volna a nagymesternek.

De nem áltattam magam: továbbra is sötétben tapogatóztam. A gyanúsítottjaim köre valahol a valószínűtlen és az elérhetetlen között volt. Nelsonnak köszönhetően a hitszegőket ki tudtam zárni. A boszorkányok Thanatos halála óta bujkáltak. Nekik minden bizonnyal megvolt az okuk bosszút állni Lucianen. De fekete aziam nélkül soha nem vállalták volna a kockázatot… hacsak nem tudták, hogy nála van a szíve. Erről csak öt ember tudott.

Magamat, Luciant, Eliast és Victoriust kizártam, és ezzel máris eljutottam ahhoz az egy személyhez, ahol a szálak újra és újra összeértek.

Nemides.

– Hazudik! – kiáltottam kétségbeesetten.

Mr. Rossi fáradtan megdörzsölte a szemét.

– Ari, nem vádolhatom a Liga vezetőjét hazugsággal, amíg nincsenek szilárd bizonyítékok a kezemben – fordult felém. – Ha Nemides azt mondja, hogy Lucian él, és fontos küldetéssel bízta meg, akkor hinnem kell neki.

– De a jel…

– Tudom! – szakított félbe. – Ari, ezzel csak azt érném el, hogy a Liga úgy állítson be téged, mint egy elhagyott lányt, aki szerelmi bánattól szenved, és nem akarja meglátni az igazságot.

Nemidest elérni teljesen lehetetlen vállalkozás volt. Ugyanez volt a helyzet az Omega Inc. és Tristan esetében is. A vállalat és az új vezérigazgató olyanok voltak, akár a szellemek. Nem csoda, hogy Luciannek is több mint húsz évébe telt, mire használható nyomot talált.

Dühösen tépkedtem le a fényképeket és a feljegyzéseket, melyekkel a menedék nappalijának falát tapétáztam ki. Lizzy és a többiek bármelyik percben itt lehetnek, hogy elbúcsúzzanak. Nem kellene még több bizonyítékkal szolgálnom nekik arról, hogy hamarosan megbolondulok. Még épp időben sikerült minden dokumentumot a hátizsákomba gyömöszölni, mielőtt a falka berontott volna.

– Nem gondoltam, hogy még itt találunk – nevetett Aaron, és Ryan kezébe nyomott egy húszast. Úgy tűnik, ezt a fogadást elvesztette. Megvontam a vállam.

– Eljátszottam a gondolattal. De ha csak úgy se pá, se puszi lelépek, képes lennél követni valami rejtett nyomkövetővel – feleltem, s jelentőségteljes pillantást vetettem Ryanre, amit ő egy kacsintással viszonzott.

– Így van, Morrison.

Hirtelen éles kiáltás töltötte be a menedéket. Victorius arcára tapasztott kézzel, hitetlenkedve bámulta a csomagomat.

– Ez minden, kis spártai tökmagom? Biztos vagy benne, hogy ez elég lesz? Nem egy laza hétvégi kirándulásra mész…

– Egész biztos – bármennyire is idegőrlő volt Victoriusszal együtt élni, az elmúlt hónapok alatt megkedveltem őt. Több közös volt bennünk, mint képzeltük volna. Lucian volt Victorius mestere. És azon a vészterhes napon, a Kriterionban vívott párbaj után Lucian összes pecsétje eltűnt róla is.

Victorius csaknem összeroppantotta a kezemet, olyan erősen szorította. Fogalmam sincs, miért pont ő volt az első, akinek elmondtam a tervemet. Valahogy tudtam, hogy ő megérti.

– Veled megyek. Mindig is komolyan vettem a hűségesküt, bolyhos báránykám. Hiszen te a párja vagy. Az életem most már a tiéd.

– Tudom, Vic. De szükségem van valakire, aki vigyáz anyámra. Valakire, akire a felülről jövő parancsok nem feltétlenül érvényesek, ha kétségek merülnének fel. – Különben se vehettem el anyámtól az egyetlen barátját. – Vigyázz rá, oké? Ígérem, nem lesz semmi bajom.

Victorius tétován bólintott.

– Én is ugyanezt mondtam neki – siránkozott Lizzy vállat vonva –, de olyan makacs, mint az öszvér.

– Nem ő az egyetlen – motyogta Toby, aki az egyik bárszéken helyezte kényelembe magát. Szavai akár viccesek is lehettek volna, ha viselkedése nem egy egészen másik nyelven beszélt volna. Állati dühös volt.

– Utálom, hogy ezt kell mondanom, emberek – szólt közbe Jimmy –, de ami a makacsságot illeti, mindannyian egyformák vagytok.

Ryan nevetett. Lizzy valahogy zavarba jött, Gideon pedig szinte keresztüldöfött a szemével, mintha a többiek ott se lennének. Herkuleskarjait a mellkasa előtt keresztbe fonva állt, és ugyanolyan pocsék volt a hangulata, mint Tobynak.

Az edzőteremben mindenki kereket oldott, amikor Gideon nekem esett.

– Ugye tudod, hogy a boszorkányok még mindig vadásznak rád?! És mi a helyzet a hitszegők által kitűzött vérdíjjal?

– Lizzy mondta neked, ugye?

– Igen – morogta. – Ari, tudom, hogy meg akarod találni a gyilkosait. De szükséged van a Phalanx védelmére. A magánakcióddal csak annyit érsz el, hogy megöleted magad. Lucian biztosan nem ezt akarná.

– Lucian meghalt. Már nem akar semmit.

– Tehetek valamit, hogy meggondold magad? – kérdezte Gideon halkan. Megráztam a fejem. Bólintott. – Akkor ígérd meg, hogy nem fogsz gyűlölni azért, ami most következik.

Arckifejezése komorrá vált. Ahogy a húgáé is. Ryan és Aaron félreállt, felfedve az átjáró bejáratát, mely az imént jelent meg.

Ösztönösen hátráltam. Az agyam zakatolt. Arra végképp nem számítottam, hogy annyira féltenek, hogy képesek lennének elrabolni. De abban a pillanatban már semmin nem lepődtem meg.

– Mit csináltok?

– Nézd, édesem, nem hagytál nekünk más választást – mondta Lizzy konok arccal.

– Igazán megtisztelő, hogy nem akarod belerángatni a Phalanxot ebbe az egészbe – vette át a szót Aaron, majd a kilincsre tette a kezét –, de védelemre van szükséged odakint.

– És mivel a húgom nem akar egyedül hagyni… amit egyébként sejthettél volna – mérgelődött Gideon –, neki is védelemre van szüksége.

Mielőtt még minden világossá vált volna, Aaron kinyitotta az átjárót, ahonnan egy szőke, bermudanadrágot és bő vászoninget viselő primus lépett elő.

– Helló, Ari.

– Az Isten verje meg! – motyogta Bel. – Én azt hiszem, tudom. – Éreztem, ahogy az erős kezek feltépik a vadászegyenruhám hátát, és ugyanezek a kezek tétován végigsimítják meztelen bőröm.

– Lucian jele… – mondta döbbenten – eltűnt.

Abban a pillanatban megállt a világ, és a szívem kettétört.

– Mit keresel itt, Bel?!

Híres fogkrémmosolyát rám villantva válaszolt.

– A vadász barátaidnak akadt egy kis problémája, és valószínűleg én vagyok az egyetlen, aki képes megoldani – magyarázta lazán, és belépett a menedékbe, mintha csak az övé lenne. Ryan megmerevedett. Nem voltak valami jó viszonyban, miután kiderült, hogy nem egyezik a humorérzékük. Gideonnak sem volt túl jó kapcsolata Bellel, az ördöggel. Mindazonáltal most úgy tűnt, még ők is egy hullámhosszon vannak.

– Belial megesküdött, hogy vigyáz rád és Lizzyre, amíg nála laktok.

Levegő után kapkodtam.

– Te teljesen megőrültél?!

Toby az ég felé emelte a kezét.

– Köszönöm, hogy végre valaki ugyanúgy gondolja, mint én! – vágta rá, hisz a boszorkánymesternek is megvolt a maga előtörténete Bellel. Hogy pontosan mi volt kettejük között, azt senki sem tudta. De ez most végre megmagyarázta, miért volt ilyen pocsék hangulatban.

– Tobias! Mindig öröm téged látni – gúnyolódott Bel. A boszorkánymester jeges hallgatással válaszolt.

– Na, álljunk csak meg, emberek! – szakítottam félbe barátaim jól kitervelt beavatkozását. – Nagyra értékelem, hogy így törődtök velem, de ez az én döntésem. Lizzy nem jön velem, és biztosan nem költözünk össze Bellel.

Végül is Bel még mindig a Ligához tartozott. Még akkor is, ha világossá tette, milyen kevésre tartja a Nagytanácsot. Arra meg végképp nincs szükségem, hogy ő vigyázzon rám.

– Én megmondtam – jegyezte meg Gideon Belhez intézve a szavait. A primus lemondóan csettintett a nyelvével.

– Felettébb sajnálatos.

– Most biztos azt kívánod, bárcsak olcsóbban megúsztad volna – gúnyolódott Ryan, mire Bel veszélyesen villanó szemmel nézett vissza rá.

– Ti meg miről beszéltek? – szóltam közbe, mielőtt a helyzet elfajulhatott volna. Lizzy odarohant hozzám, megragadott a vállamnál fogva, hogy aztán rögtön újra elengedjen, és a kezét kínosan a nadrágzsebébe dugta.

– Kérlek, kérlek, kérlek, kérlek, ne légy mérges, jó?

Azzal a kiskutya tekintettel nézett rám, amit mindig akkor vetett be, amikor valami rosszat tett.

– Oké – nyugtattam meg, nem sok jót sejtve. – Szóval, mi folyik itt?

Bel volt az, aki a barátnőm nevében is válaszolt. A hangja hirtelen nagyon hivatalosnak tűnt.

– Ha nem vagy hajlandó önként velem jönni, kénytelen leszek behajtani a szívességet, amivel tartozol nekem.

Teljesen összezavarodva bámultam rá.

– MI VAN?

Igen, tartoztam neki egy szívességgel az illúzióvarázslatért, amellyel elrejtette Lucian jelét a Liga elől. Valójában tartoztam neki egy harmadik randival is. De soha nem gondoltam volna, hogy eszébe jutna bármelyiket is behajtania rajtam pont most. Ráadásul még a bébiszitterem is legyen?! Ennyi erővel bármit követelhetett volna tőlem…

Szemrehányóan néztem Gideonra. Bel soha semmit sem csinált önzetlenül, és ez azt jelentette, hogy valami olyasmit ajánlottak neki, ami sokkal többet ért egy szívességnél Izarától.

– Megállapodtatok?

– Ez az én dolgom – válaszolta hevesen Lizzy bátyja.

– Nem az! Nem tehetitek, hogy csak így…

– De igen, teheti, de nem ez a lényeg – szakított félbe Bel. – Még ha nehezen is vallom be, a barátaidnak igaza van. Védelemre van szükséged odakint. – Már épp ellenkezni akartam, de egy igencsak energikus gesztussal megállított, amint levegőt vettem. – Lehet, hogy legyőzted Thanatost. De csak azért, mert a Csendes víz meggyengítette. Lehet, hogy mostanra már egy idősebb primusszal is felérsz sebességben és erőben, de még így is… – zárta össze az öklét. Ebben a pillanatban egy lökés természetfeletti erővel ragadott magával. Több lépést hátráltam. Nem éreztem, hogy megtámadtak volna. Ez csak egy szelíd figyelmeztetés volt. – A képességeid mit sem érnek, ha nem kerülsz elég közel az ellenfeledhez. És nem fogsz, mert ők nem ostobák és nem is nagylelkűek.

– Úgy hangzik, mintha pontosan tudnád, kiről beszélsz – vetette Toby ekkor a szemére. Bel ingerülten nézett a boszorkánymesterre, majd sóhajtva válaszolt:

– Nem, nem tudom. Az én kutatásaim sem vezettek eredményre. Csak annyit tudok, hogy Lucian biztosan nem hagyta magát önként megöletni. Ez pedig azt jelenti, hogy a gyilkosa nagyon is veszélyes.

Türkiz szeme ekkor rám talált, és többé nem engedett.

– Ezért van szükséged a segítségemre, és pontosan ezért fordítom ezt a javamra.

– Tényleg felelősséget akarsz vállalni értem? – kérdeztem tőle gondolatban. – Akkor is, ha esetleg elrabolom a Nagytanácsot, felgyújtom Patriát, vagy más módon sértem meg a Kánont?

Bel vidáman kuncogott.

– Ha ezt megteszed, nem marad senki, aki vádat emelhetne ellenem, nem igaz?

Arckifejezésem egyre sötétebb lett. Bel azt hiszi, ez az egész csak egy vicc, nekem azonban már volt alkalmam eljátszani ezt a forgatókönyvet.

– És ha visszautasítom?

Egyszeriben éreztem, hogy Bel szabadjára engedi hihetetlen erejét. Jeges tűk szúródtak a gerincembe. Mindennek étcsokoládé és gránátalma illata lett. Nem ismertem még egy olyan primust, aki hozzá hasonló halálos nyugalomban tudta volna elrejteni az erejét. Fekete csíkok táncoltak a szemében. És bár még mindig mosolygott, hirtelen minden fenyegetőnek tűnt körülötte.

– Tényleg megszegnéd a megállapodásunkat?

A barátaim bosszúsan néztek ránk. A vadászok már nyúltak is volna az aziamjukért, de egyikük sem volt olyan ostoba, hogy Timeon menedékébe hozza azt.

– Egy éven keresztül leszel a vendégem. Nem tartozol számadással azért, amit teszel, de én a magam részéről megteszek minden szükséges óvintézkedést a biztonságod érdekében – jelentette ki Bel. Figyelmeztetés nélkül visszavonta az energiáját, amíg már nem éreztem belőle semmit sem. Az arcán megjelenő széles vigyor már egyáltalán nem tűnt fenyegetőnek. Ennek ellenére az egésznek még mindig volt egyfajta keserű utóíze.

– Cserébe te és a barátnőd kaptok egy csini kis szobát, portálhozzáférést, ingyenes wifit és persze kiváló társaságot.

Az ördögbe

Igazság szerint úgy készültem, hogy mindig mozgásban leszek, hogy se a hitszegők, se a boszorkányok ne találjanak rám. Koszos motelszobákra, rossz ételekre számítottam, alkalmi munkákból akartam eltartani magam, szükség esetén pedig még mindig felkereshetem Timeon valamelyik menedékét, ahol egy ideig meghúzhatom magam.

Ehelyett egy díszes átriumba csöppentem, melyet túlméretezett agyagedényekben álló pálmafák és virágokkal borított lugasok öveztek. Középen egy medence, ahol egy csomó koi ponty úszkált. A belső udvart a három emelettel felettünk lévő hatalmas napellenzők védték a déli hőségtől. Homokkő, márvány, üveg és keleti mozaikok… egyértelműen mediterrán vidéken voltunk. Sós levegő vett körül, amit tompa városi hangok jártak át. Furcsamód az épület szinte középkorinak tűnt. A földszinten magasodó boltívek sora az egykori istállóhoz vezetett, ami mögött olyan autócsodák csillogtak-villogtak, hogy egy sejket is megütött volna a guta az irigységtől. A veterán autók és limuzinok mellett sportkocsik sorakoztak. Mindegyik vadiújnak tűnt, mintha még soha nem vezette volna azokat senki.

Lizzy a könyökével oldalba bökött:

– Szerinted kölcsönkérhetem az egyiket?

– Ari megteheti, ha akarja – mondta Bel, és egyáltalán nem zavarta, hogy nem őt szólították meg. – De te nem. Te csak bosszantó mellékterméke vagy a bátyáddal kötött megállapodásnak. Egy kellék, legjobb esetben is csak mellékes kiegészítő. – A barátnőmre vetett pillantásával pedig egészen egyértelművé tette, hogy jobb, ha ezentúl ehhez tartja magát.

De Lizzy nem lett volna Lizzy, ha nem állta volna dacosan e pillantást.

– Ha azt hiszed, hogy megijedek az önelégült modorodtól és attól a beképzelt sátáni kisugárzásodtól, akkor nagyon tévedsz, Mr. Bárcsak-Antikrisztus.

Egy pillanatra azt hittem, Bel a torkának esik, de nem így történt. Bel nagyon lassan felhúzta egyik szemöldökét, majd felnevetett.

– Talán, de csak talán, előfordulhat, hogy mégiscsak megkedvellek.

Lizzy undorodva fintorgott.

– Jaj, kérlek, ne!

Erre Bel még jobban nevetett.

– Volna egy javaslatom, Felizitas – mire egészen közel lépett a barátnőmhöz. Csaknem egyforma magasak voltak, Lizzynek mégis szemmel láthatóan nagy erőfeszítésébe került, hogy ne hátráljon meg a kétes hírű primus elől. – Ha fél év múlva még mindig meg tudod tartani ebben a házban a lelked, akkor választhatsz egyet az autóim közül, odaadom neked.

– M… mi…?

Felsóhajtottam, majd elhúztam Lizzyt újdonsült házigazdánktól.

– Hagyd őt békén, Bel!

– Különben? – érdeklődött szórakozottan.

– Most komolyan? – Nekem erre se időm, se kedvem nem volt, hogy belemenjek a piti kis játékaiba. – Muszáj nekem mindig fenyegetőzni? Azt hittem, a kapcsolatunknak ezen a szakaszán már rég túlvagyunk.

Jeges bizsergés futott végig a gerincemen. Hallottam, ahogy kibiztosítanak egy pisztolyt mögöttem. A levegőben hirtelen a holdfényben nyíló, sötét orchideák nehéz illata terjengett. Egyértelműen női illatjegy. Anélkül, hogy megfordultam volna, rámosolyogtam Belre.

– Úgy látszik, új testőrt kaptál.

– Így van. Bemutathatom Fionát? Ő egy kicsit impulzívabb, mint Hiro volt.

Remek. Úgy tűnt, mégiscsak én fogom itt szórakoztatni a halhatatlanokat. Na jó, ha már így alakult, legalább legyünk gyorsan túl rajta.

– Fiatalabb, gyengébb és sokkal naivabb, mint Hiro, ha azt hiszi, hogy egy golyó bárkit is megijeszthet.

– Te még mindig félvér vagy – mondta egy tisztán csengő hang, melyből jól kivehető volt a provokációm miatti elfojtott düh. Hallottam, ahogy a nadrágja szövete megzizzen. Gumitalpak a kövön. A bizsergés a gerincemben még tovább fokozódott. Egy ember talán észre se vette volna, hogy Fiona közelebb lépett. De én nem voltam többé ember. – Meglehet, hogy te elég gyors vagy, de a barátnőd nem az.

Oké, ennyi. Az egy dolog, hogy tisztázni akarja előttem, kihez is tartozik ez a terület, de Lizzyvel fenyegetni, az megint egészen más. Látni szeretné a primus, hogy mire vagyok képes? Hát, tessék.

Megpördültem, megragadtam Fiona karját, és addig feszítettem, míg a pisztoly csöve a mellkasának nem szegeződött. Aztán hagytam, hogy meghúzza a ravaszt. Nem is egyszer. Ezzel egy időben előkaptam az aziamot, és a bordái közé döftem. De még mielőtt elégethettem volna a belső lényét – egy kis figyelmeztetést azért küldtem neki –, elmenekült az emberi külsőből.

– És még gyáva is – mormoltam. Az üres test úgy csúszott le a pengémről, mint egy vizes zsák. Valahol mögöttem Lizzy rémülten felsikoltott.

– Lehet, hogy Fiona kissé furcsa, de semmiképp sem gyáva – jelentette ki Bel szárazon. – Ne becsüld alá. Épp most árultál el neki mindent, amit tudni akart rólad.

– Neki vagy neked? – gúnyolódtam. Tudtam, hogy egyik emberének sem lenne mersze tenni bármit is Bel kifejezett kérése nélkül.

– Az mindegy, a végeredmény ugyanaz – vigyorgott rám elégedetten, amiért a legdrámaibb szemforgatásomat kapta cserébe. Mostanra már elég jól ismertem Belt ahhoz, hogy tudjam, a kíváncsiság a legnagyobb gyengéje. Természetesen mindent tudni akart az új képességeimről. Végül is, az egyetlen ismert fél-brachionként igazán egyedülállónak számítottam a magam nemében.

– Nyugodtan megkérdezhetted volna – mondtam mérgesen.

– Ó, az feleilyen jó móka se lett volna.

Abban a pillanatban egy egyenruhás szőke kisfiú futott be. Nem volt primus, de világoskéken csillogó szemében sötét gyűrű izzott. Nyilvánvalóan boszorkányivadék.

Meghajolt Bel előtt, felkapta a csomagomat, és az udvar másik oldalán lévő kapuhoz sietett. A fiú pillantásra sem méltatta a lábam előtt heverő, sötétbe burkolódzó holttestet.

– Szeretnéd megnézni a szobádat? – kérdezte Bel, mintha mi sem történt volna. Válaszomat meg sem várva elindult abba az irányba, amerre az előbb a fiú ment. A barátnőmre néztem. Lizzy kissé sápadtnak tűnt, de nem szólt egy szót sem.

– Biztos, hogy nem szeretnél inkább visszamenni a Líceumba?

– Szó sem lehet róla – rázta a fejét határozottan. – Én rángattalak ebbe bele, együtt visszük el a balhét. Szóval gyerünk! – majd megragadott a kabátom ujjánál fogva, és Bel után húzott.

A bejárati ajtó valahogy a sivatagi erődökre, keresztes hadjáratokra és ostromokra emlékeztetett. Mögötte azonban valami olyasmi tárult elénk, amire Beltől egyáltalán nem számítottam. Persze minden drágán és stílusosan volt berendezve. Az előcsarnok mennyezete egészen a legfelső szintig ért. A magas ablakokon keresztül rengeteg fény áramlott be, az egyes emeletek galériáira márványlépcső vezetett. Mindent művészeti alkotások és növények díszítettek. Ám a louisianai házával vagy a koreai klubjával ellentétben ez a hely nem a külsőségekről szólt. A szép berendezés nem arra szolgált, hogy mások előtt felvágjon. Az épület egyszerűen melegséget és biztonságot sugárzott. Egy igazi otthon hatását keltette.