LUCINDA RILEY

Helena titka

LUCINDA RILEY

Helena titka

A mű eredeti címe

The Olive Tree

Copyright © Lucinda Riley, 2016

Hungarian translation © Szigeti Judit

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIGETI JUDIT

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 682 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Az „igazi” Alexandernek

Elfut az árny, ha futsz utána,

Szaladj el, és követni fog.

Ben Jonson: Dal, melyből kiderül, hogy az asszony a férfi árnyéka csupán

(részlet, Varró Dániel fordítása)

Alex

Ciprus, Pandóra-ház
2016. július 19.

Ahogy a veszélyes kátyúkat kerülgetem – amelyeket a mai napig nem töltöttek fel, ezért az elmúlt tíz évben csak tovább mélyültek –, egyszer csak megpillantom a házat. Zötykölődöm tovább, majd megállok. A Pandórát bámulom, és azon tűnődöm, hogy tulajdonképpen nem is olyan szép, mint azok a nyaralók, amelyeket a luxusingatlanokat hirdető weboldalak ragyogó képein lehet látni. Így hátulról legalábbis inkább robusztus és praktikus, szinte már szigorú benyomást kelt, éppen olyat, amilyennek az egykori lakóit mindig is képzeltem. Világos, helyi kőből épült, és szögletes, mint a legóházak, amilyeneket kisfiúként építettem. A száraz, meszes talaj, amelyből kimagasodik, addig húzódik, amíg a szem ellát, és zsenge, burjánzó szőlőtőkék borítják. Próbálom kibékíteni a valós látványt a fejemben élő pillanatfelvétellel – amit tíz éve készítettem és raktároztam el –, és arra a megállapításra jutok, hogy nem hagyott cserben az emlékezetem.

Miután leparkolok, megkerülöm a házat, a masszív fal tövében a ház elején lévő teraszra megyek, amely valóban kiemeli Pandórát a közönséges házak sorából, és egyedülállóan lenyűgözővé teszi. A teraszt határoló, kőbábos falkorláton túl a terület finoman lejteni kezd: odalent még több szőlő, egy-egy fehérre meszelt kis ház és olajfák csoportjai láthatók. A távolban csillogó, kékeszöld csík választja szét az eget és a földet.

Figyelem a tökéletes naplementét, ahogy a sárga napsugarak behatolnak a kék vízbe, és borostyánszínűre festik. Ami tulajdonképpen érdekes, mivel mindig úgy tudtam, hogy a sárga és a kék zölddé keveredik. Jobbra nézek, a terasz alatti kertre. A kertet szegélyező virágágyások, amelyeket tíz évvel ezelőtt az anyám ültetett nagy gonddal, mára eltűntek, törődés és víz hiányában elnyelte őket a száraz talaj, helyükbe ismeretlen, csúnya, tüskés növényzet nőtt.

De a kert közepén ott áll az olajfa, amelyhez még most is hozzá van kötve a függőágy egyik vége, amelyben az anyám szeretett feküdni; a kötél akár egy régi, foszladozó spagetti. „Öreg” – így neveztem régen a fát, mivel a körülöttem lévő felnőttek azt mondták, valóban az. Ez bizony még terebélyesebb és fenségesebb lett az elmúlt években, és évszázadokon átívelő élni akarása valószínűleg elszívta az életerőt a haldokló növényszomszédaitól.

Szép ez az egész, egy metaforikus győzelem a megpróbáltatásokon; göcsörtös törzsének minden millimétere büszkén árulkodik a küzdelméről.

Eltűnődöm rajta, hogy az emberek vajon miért gyűlölik, ha az életük térképe megmutatkozik a testükön, amikor egy ilyen fát, egy megkopott festményt vagy egy szinte teljesen elhagyatott, lakatlan épületet pedig dicsőítenek a régisége miatt.

Ezen töprengve a ház felé fordulok, és megkönnyebbülve látom, hogy Pandóra, legalábbis kívülről úgy tűnik, túlélte az elhagyatottság időszakát. A főbejáratnál kiveszem a zsebemből a vaskulcsot, a zárba dugom, és kinyitom az ajtót. Ahogy átsétálok a csukott spalettás, félhomályba burkolózó szobákon, észreveszem, hogy az érzéseim megbénultak, és talán így a legjobb. Nem merek elkezdeni érezni, mert itt – talán jobban, mint bárhol máshol – jelen van az ő esszenciája...

Fél órával később már minden lenti szoba spalettái nyitva vannak, a szalonban pedig lehúztam a takarókat a bútorokról. A lemenő nap fényében táncoló porszemcsék ködében állok, és felidézem, milyen réginek tűnt minden, amikor először jártam itt. És miközben a rozoga székeket meg a kopott kanapét nézem, arra gondolok, az öreg dolgok, akárcsak az olajfa, egy bizonyos pont után nem öregszenek tovább, ahogyan az ősz nagyszülők sem az unokák számára.

Persze az egyetlen dolog a szobában, ami a felismerhetetlenségig megváltozott, én magam vagyok. Mi, emberek, a bolygón eltöltött első néhány évünkben túlesünk a fizikai és mentális fejlődési folyamatunk javán... egy szempillantás alatt kisbabából felnőttekké válunk. Ezután, legalábbis a külső szemlélő számára, az életünk hátralévő részében nagyjából ugyanúgy nézünk ki, egyszerűen csak saját magunk roskatagabb és kevésbé vonzó kiadásává válunk, ahogy a gének és a gravitáció megteszik áldásos hatásukat.

Ami a dolgok érzelmi és intellektuális részét illeti... nos, kénytelen vagyok azt hinni, hogy a külső csomagolás lassú leépüléséért cserébe jár némi ellentételezés. Ezt látszik igazolni a Pandórába való visszatérés is. Az előszobába megyek, és magamban nevetgélek, ahogy eszembe jut az az Alex, aki valaha voltam. Szégyenkezve gondolok az egykori énemre... a tizenhárom éves fiúra, az önelégült kis mitugrászra.

Benyitok a „seprűtárolóba” – így becéztem kedvesen a szobát, ahol azt a tíz évvel ezelőtti, forró nyarat töltöttem. Felkapcsolom a villanyt, és megállapítom, hogy nem tévedtem a szoba méreteivel kapcsolatban, valóban egészen miniatűr, sőt, ha lehet, azóta tovább zsugorodott. Mind a száznyolcvanöt centimmel belépek, és eltűnődöm rajta, hogy ha becsuknám az ajtót és lefeküdnék, vajon a lábamat ki kellene-e lógatnom az ablakon, mint Alice-nak az ő Csodaországában.

Felpillantok a szűk kis helyiség két oldalán lévő polcokra, és megállapítom, hogy a könyvek, amelyeket fáradságos munkával ábécérendbe soroltam annak idején, még ma is ott vannak. Ösztönösen leemelek egyet – Rudyard Kipling Jutalmak és tündérek című kötetét –, és belelapozok, hogy megkeressem a híres verset. Végigolvasom a Ha... sorait – egy apának a fiához intézett bölcs szavait –, és könnyek gyűlnek a szemembe a kamasz fiú miatt, aki oly elkeseredetten keresett magának apát. Majd amikor megtalálta, rájött, hogy már volt neki egy.

Visszateszem a helyére a Rudyard-kötetet, és megpillantok mellette egy kis kemény fedeles könyvet. Rájövök, hogy az a napló az, amit az anyámtól kaptam karácsonyra néhány hónappal azelőtt, hogy először jártam a Pandórában. Hét hónapon keresztül mindennap írtam bele szorgalmasan, és, tudom, meglehetősen fellengzősen. Mint minden tinédzser, én is azt hittem, hogy a gondolataim és az érzéseim kivételesek és újszerűek; egyetlen emberi lénynek sem voltak még gondolatai énelőttem.

Szomorúan ingatom a fejem, és felsóhajtok, mint egy öregember, ahogy arra gondolok, mennyire naiv voltam. Amikor az után a Pandórában eltöltött hosszú nyár után hazautaztunk Angliába, itt hagytam a naplómat. És lám, tíz év után most megint itt van az immár sokkal nagyobb tenyeremben. A gyermekéveim utolsó néhány hónapjának az emlékiratai ezek; közvetlenül azelőtt születtek, hogy az élet magával vonszolt volna a felnőtt létbe.

Magamhoz veszem a naplót, kilépek a szobából, és elindulok fel az emeletre. Fent a sötét, levegőtlen folyosón bóklászom bizonytalanul; nem is tudom, melyik hálószobában szálljak meg az itt-tartózkodásom idejére. Végül veszek egy mély levegőt, és elindulok az ő szobája felé. Minden bátorságomat összeszedve kinyitom az ajtót. Talán csak a képzeletem játszik velem – biztosan, hiszen már tíz éve nem járt itt –, de hirtelen megcsap a parfümjének az illata...

Egy határozott mozdulattal becsukom magam mögött az ajtót, mivel még nem érzem késznek magam arra, hogy a Pandóra szelencéjéből kiáradó emlékeket kezeljem, sem ebben a szobában, sem bármelyik másikban, és elindulok vissza a földszintre. Látom, hogy időközben beesteledett, és odakint koromsötét van. Az órámra nézek: az időeltolódás miatt hozzáadok két órát, és rájövök, hogy itt már majdnem este kilenc óra van... a gyomrom korog az éhségtől.

Kipakolok a kocsiból, a faluban vásárolt ennivalót a kamrába cipelem, majd kiviszek magammal a teraszra egy kis kenyeret, feta sajtot meg egy nagyon meleg sört. Ahogy ott ülök a csendben, amelyet csak az álmos kabócák muzsikája zavar meg időnként, azon töprengek, vajon jó ötlet volt-e, hogy a többiekhez képest néhány nappal korábban érkeztem. A láblógatásban elvégre kiváló vagyok, olyannyira, hogy valaki nemrégiben felajánlott nekem egy állást, ahol ez lett volna a munkám. Ez a gondolat legalább megnevettet.

Azért, hogy eltereljem a figyelmemet a helyzetről, kinyitom a naplómat, és elolvasom az első oldalt.

Kedves Alex! Boldog karácsonyt! Próbálj rendszeresen írni ebbe a naplóba. Talán érdekes lesz elolvasni, amikor idősebb leszel.

Szeretettel, sok-sok puszival: A.

– Hát, reméljük, anya, hogy igazad volt. – Fanyarul elmosolyodom, miközben az önelégült prózát lapozgatom, és eljutok július elejéig. A fejem felett, a pergoláról lelógó villanykörte halovány fényénél olvasni kezdek.

2006 júliusa

Érkezések

Alex naplója
2006. július 10.

Az arcom teljesen kerek. Szerintem le lehetne rajzolni egy körzővel, és csak egy-egy helyen térne el a kör vonalától. Utálom.

A körön belül almaarc. Amikor kisebb voltam, a felnőttek mindig megcsipkedték, a két ujjuk közé fogták a húsomat, és megszorították. Elfelejtették, hogy az arcom nem alma. Az alma élettelen, kemény, és nem érez fájdalmat. Zúzódásai is csak a felszínén vannak.

De a szemem szép, ez tény. Változtatja a színét. Anya azt mondja, hogy amikor belül tele vagyok élettel, amikor sok az energiám, akkor élénkzöld. Amikor feszült vagyok, akkor olyan a színe, mint az Északi-tengernek. Én részemről úgy gondolom, hogy a szemem többnyire szürke, de elég nagy és barackmag alakú. A szemöldököm pedig – ami sötétebb, mint a lányosan szőke és szögegyenes hajam – szépen keretbe foglalja.

Most a tükörbe bámulok. A szemem könnybe lábad, mert amikor nem látom az arcomat, a képzeletemben az lehetek, aki csak akarok. A fény nagyon erős ebben a szűkös fedélzeti vécében, és glóriaként ragyog a fejem felett. A repülőkön lévő tükrök a legrosszabbak: az ember úgy néz ki bennük, mint egy frissen kiásott, kétezer éves hulla.

Látom, ahogy a pólóm alatt kitüremkedik az úszógumim. Megmarkolom a hájam, és Góbi sivatagot formálok belőle. Dűnék, közöttük kis vájatok alakulnak, ahonnan pálmafák nőhetnek ki az oázis körül.

Azután alaposan megmosom a kezemet.

Igazából tetszik a kezem, mert a testem többi részével ellentétben nem alakult át nagy kövér pacává. Az anyám szerint ez csak babaháj, mivel a „növekedés oldalirányba” feliratú hormongomb az első nyomásra működésbe lépett. Sajnos ezzel egy időben a „növekedés felfelé” gomb elromlott. És azóta sem javult meg.

A jó hír viszont ez: repüléskor az ember súlytalannak érzi magát, még akkor is, ha kövér. Ezenkívül sok nálam kövérebb ember él ezen a bolygón; utánanéztem. Ha én a Góbi vagyok, akkor például a mellettem ülő férfi egymagában a Szahara. Az alkarja teljesen lefedi a karfát, a bőr, az izom és a háj átterjed az én térfelemre, mint egy mutálódó vírus. Ez nagyon idegesít. Én megtartom magamnak a hájamat a számomra kijelölt helyen, még akkor is, ha emiatt begörcsölnek az izmaim.

Amikor repülök, valamiért mindig a halálra gondolok. Valójában bárhol vagyok, mindig a halálra gondolok. Talán halottnak lenni egy kicsit olyan, mint a súlytalanság, amit itt és most érzek, ebben a fémcsőben. Amikor legutóbb repültünk, a húgom megkérdezte, hogy akkor ő most halott-e, mivel valaki azt mondta neki, hogy a nagypapa a felhők között van. És amikor áthaladtunk egyen, ő azt hitte, hogy hozzá megyünk.

Miért mesélnek a felnőttek ilyen nevetséges történeteket a gyerekeknek? Csak a baj van belőle. Ami engem illet, én sohasem hittem el egyiket sem.

Az anyám évek óta letett arról, hogy ilyesmikkel traktáljon.

Ő szeret engem, az anyukám, még akkor is, ha az elmúlt hónapokban Mr. Paca lett belőlem. És megígérte, hogy egy nap majd le kell hajolnom az olyan összefröcskölt tükrökhöz, mint amilyen ez is, hogy lássam bennük az arcom. A családunkban állítólag a férfiak mind magasak voltak. Nem mintha ez megnyugtatna. Olvastam róla, hogy vannak gének, amelyek átugranak egyes generációkat, és amilyen szerencsés vagyok, a Beaumont férfiak több évszázados sorában én leszek az első kövér törpe.

Ezenkívül anya megfeledkezik a másik DNS-ről, ami szükséges volt a létrehozásomhoz...

Eltökéltem, hogy ezen a nyaraláson beszélek vele erről. Nem érdekel, hányszor próbálja kihúzni magát alóla, és vált témát. A gólyás sztorival többé már nem érem be.

Tudnom kell.

Mindenki azt mondja, hogy az anyámra hasonlítok. Naná, hogy ezt mondják! Elvégre nehezen hasonlíthatnának egy azonosítatlan ondósejthez.

Az, hogy nem tudom, ki az apám, igazából csak tovább táplálja az amúgy is jellemző nagyzási hóbortomat. Ami pedig nagyon egészségtelen, különösen egy hozzám hasonló gyerek esetében, ha gyerek vagyok még egyáltalán. Vagy voltam valaha is, amit a magam részéről kétlek.

Ebben a pillanatban, miközben a testem Közép-Európán száguld át, az apám lehetne bárki, akit elképzelek; bárki, aki éppen megfelel nekem. Például: lehet, hogy mindjárt lezuhanunk, és a kapitánynak csak egyetlen tartalék ejtőernyője van. Bemutatkozhatnék neki mint a fia, és akkor nyilván engem kellene megmentenie.

De most, hogy belegondolok, talán jobb is, ha nem tudom. Lehet, hogy az őssejtjeim valahonnan keletről származnak, és akkor meg kellene tanulnom a mandarin nyelvet, ami egy őrült nehéz nyelv, hogy kommunikálni tudjak az apámmal.

Néha arra vágyom, hogy anya úgy nézzen ki, mint más anyukák. Úgy értem, nem olyan, mint Kate Moss vagy ilyesmi, mert elég öreg. De igazán zavarba ejtő, amikor az osztálytársaim, a tanáraim vagy bármilyen férfi, aki eljön hozzánk, úgy néz rá. Mindenki szereti, mert kedves, vicces, és egyszerre főz meg táncol. És néha az a rész, amit én kapok belőle, nem tűnik elegendőnek, és azt szeretném, ha nem kellene osztoznom rajta.

Mert én szeretem őt a legjobban.

Egyedülálló volt, amikor megszült engem. Száz évvel ezelőtt egy szegényházba születtem volna, és valószínűleg néhány hónap múlva mindketten kimúltunk volna tuberkulózisban. Szegénysírba temettek volna minket, és a csontvázunk örökké ott feküdt volna a föld alatt.

Gyakran eltűnődöm rajta, hogy vajon szégyelli-e erkölcstelenségének élő bizonyítékát, vagyis engem. Lehet, hogy ezért küld bentlakásos iskolába?

A tükörbe nézve tátogom az erkölcstelenség szót. Szeretem a szavakat. Gyűjtöm őket, ahogy az osztálytársaim, akik – érettségük szintjétől függően – a focikártyákat vagy a lányokat. Szeretem előcsalogatni a szavakat, mondatokba rendezni őket, hogy a lehető legpontosabban fejezzem ki a gondolataimat. Lehet, hogy egy nap az lesz a munkám, hogy játsszam velük. Hiszen az aktuális fizikumomat elnézve be kell látni: biztosan sohasem leszek a Manchester United játékosa.

Valaki dörömböl az ajtón. Mint általában, most is elvesztettem az időérzékemet. Az órámra nézek, és rájövök, hogy több mint húsz perce vagyok itt. Most kénytelen leszek szembenézni egy sor dühös utassal, akik türelmetlenül várják, hogy könnyíthessenek magukon.

Még egyszer belenézek a tükörbe... vetek egy utolsó pillantást Mr. Pacára. Azután elfordítom a tekintetem, veszek egy mély levegőt, és Brad Pittként lépek ki az ajtón.

α
Első fejezet

– Eltévedtünk. Le kell húzódnom.

– Jézusom, anya! Vaksötét van odakint, mi meg egy hegyoldalban vagyunk! Nincs hová lehúzódni.

– Ne pánikolj, drágám! Találok egy biztonságos helyet, ahol megállhatunk.

– Biztonságos helyet? Na persze! Ha ezt tudom, magammal hozom a mászóvasaimat meg a jégcsákányomat.

– Ott fent van egy pihenőhely. – Helena élesen bevette a hajtűkanyart az idegen bérelt kocsival, majd leparkolt. A fiára pillantott, aki az ujjaival eltakarta a szemét. – Most már felnézhetsz – mondta neki, és megérintette a térdét. – Ezután kinézett az ablakon, le a távoli, meredek völgybe, és látta a szentjánosbogarak fényét pislákolni a parton. – Milyen gyönyörű! – mondta.

– Nem, anya, nem gyönyörű! Az lesz a gyönyörű, amikor nem leszünk eltévedve egy idegen országban, valahol az isten háta mögött, és nem néhány méter választ el minket attól, hogy több száz métert zuhanjunk a völgybe, a biztos halálba. Errefelé nem hallottak még a szalagkorlátról?

Helena rá sem hederített, és a feje fölött keresgélte a belső világítás kapcsolóját.

– Drágám, add ide azt nekem!

Alex átnyújtotta a térképet, és Helena szemügyre vette.

– Anya, fejjel lefelé tartod – jegyezte a meg a fiú.

– Oké, oké – felelte Helena, és megfordította. – Immy még mindig alszik?

Alex hátrafordult, és ránézett az ötéves húgára, aki a hátsó ülésen feküdt, és a plüssbárányát, Barit ölelgette.

– Igen. Még szerencse! Ez az utazás életre szóló sérülést okozna benne. Ha most látná, hol vagyunk, soha többé nem tudnánk felültetni az Alton Towers-i hullámvasútra.

– Oké, tudom, mit rontottam el. Vissza kell fordulnunk, le a domboldalon...

– Inkább hegyoldalon – helyesbített Alex.

– A Káthikasz táblánál balra, majd felfelé az úton. Itt. – Helena visszanyújtotta a térképet Alexnek, majd megpróbálta a sebváltót hátramenetbe rakni. A kocsi előrelendült.

– Jézusom, anya!

– Bocs. – Helena végrehajtott egy kevéssé elegáns Y megfordulást, majd felhajtott a főútra.

– Azt hittem, tudod, hol van ez a hely – motyogta Alex.

– Drágám, csak néhány évvel voltam idősebb nálad, amikor utoljára itt jártam. Tájékoztatlak, hogy az már majdnem huszonnégy éve volt. Biztosan felismerem, ha beérünk a faluba.

– Feltéve, hogy ez valaha is megtörténik.

– Ó, ne szenvedj már ennyire! Egyáltalán nem tudod élvezni a kalandot? – Helena megkönnyebbült, amikor megpillantotta a Káthikasz feliratú irányjelző táblát, és balra kanyarodott. – Ha odaérünk, meglátod, hogy megérte.

– Nincs is közel a parthoz. És utálom az olívát. Meg Chandleréket. Rupert egy igazi seggfe...

– Alex, elég volt! Ha semmi pozitív nem jut eszedbe, akkor inkább hallgass, kérlek, és hagyj vezetni!

Alex durcásan elhallgatott, miközben Helena igyekezett rábírni a Citroënt, hogy haladjon felfelé a meredek úton, és közben arra gondolt, milyen kár, hogy késett a gépük, és így éppen napnyugta után szálltak le Páfoszban. Mire átjutottak az útlevél-ellenőrzésen, és megtalálták a bérelt autójukat, már besötétedett. Régóta tervezgette ezt az utazás, hogy újraélhesse a gyermekkori emlékeit, és a saját gyermekei szemével újként lássa őket.

De az élet gyakran nem váltja be a hozzáfűzött reményeket, különösen, amikor meghatározó emlékekről van szó. És Helena tisztában volt vele, hogy azt a nyarat, amelyet tizenöt éves korában a keresztapja házában töltött, ellepte a történelem tündérpora.

Bármilyen nevetséges volt is ez az elvárás, Helena azt akarta, hogy a Pandóra éppoly tökéletes legyen, ahogyan az emlékeiben élt. Persze tudta, hogy ez lehetetlen, és hogy a viszontlátás ahhoz lesz hasonló, mint amikor az ember huszonnégy év után újra találkozik az első szerelmével: az emlékezetében őrzött képen a másik ragyog a fiatalos erőtől és szépségtől, míg a valóságban őszül és lassan semmivé foszlik.

Helena tudta, hogy akár ezzel a lehetőséggel is számolnia kell...

Vajon ott lesz ő is?

Szorosan fogta a kormányt, és határozottan elhessegette magától a gondolatot.

A ház, amelyet Pandórának hívnak, és amely akkoriban egy kisebb palotának tűnt, szinte bizonyos, hogy kisebb, mint ahogyan az emlékeiben él. Az antik bútorok, amelyeket a keresztapja, Angus szállíttatott ide, mialatt az angol hadsereg még Cipruson állomásozó csapatait irányította, annak idején gyönyörűnek, elegánsnak és érinthetetlennek tűntek. A púderkék damaszt kanapék az elsötétített szalonban – amelynek a spalettái általában zárva voltak, hogy védelmet biztosítsanak a lemenő nap sugaraitól –, a György korabeli íróasztal a dolgozószobában – ahol Angus reggelente ült, és egy vékony, miniatűr karddal felbontotta a leveleit – meg a hatalmas mahagóni étkezőasztal – amelynek a sima felszíne egy korcsolyapályára emlékeztetett – mind őrt álltak az emlékezetében.

Pandóra üresen állt az elmúlt három évben, amióta Angus a rossz egészségi állapota miatt kénytelen volt visszatérni Angliába. Bár keservesen méltatlankodott, hogy a ciprusi egészségügyi ellátás is van olyan jó, ha nem jobb, mint az otthoni közegészségügyi rendszer, végül kénytelen volt zsörtölődve beismerni, hogy két megbízható láb híján és a negyvenöt percre lévő kórházba tett rendszeres látogatásai mellett nem éppen ideális számára egy kis hegyi faluban élni.

Így hát lemondott szeretett Pandórájáról, hat hónapja pedig elvitte őt a tüdőgyulladás meg a gyötrelem. Amúgy is törékeny teste, amely élete hetvennyolc évének túlnyomó részét szubtrópusi éghajlaton töltötte, nemigen tudott hozzászokni egy skót külváros állandó nyirkos szürkeségéhez.

Mindenét Helenára, a keresztlányára hagyta... beleértve Pandórát is.

Helena sírt, amikor eljutott hozzá a hír, és közben gyötörte a bűntudat, amiért bár tervezte, nem látogatta gyakrabban a keresztapját az idősotthonban.

Ekkor valahol a táskája mélyén megcsörrent a telefonja, és ez kizökkentette a merengéséből.

– Felvennéd, drágám? – kérdezte Alextől. – Valószínűleg apa hív, hogy megtudja, megérkeztünk-e.

Alex, ahogyan az lenni szokott, sikertelenül kutakodott az anyja táskájában, és mire megtalálta a telefont, az már elhallgatott. Ránézett a kijelzőre.

– Igen, apa volt az. Akarod, hogy visszahívjam?

– Nem. Majd ha megérkeztünk.

– Ha egyáltalán megérkezünk.

– Persze hogy megérkezünk. Már kezd ismerős lenni a környék. Maximum tíz perc, és ott vagyunk.

– Hari tavernája már akkor is itt volt, amikor te itt jártál? – kérdezte Alex, ahogy elhaladtak egy neon pálmafa mellett, amely egy játékgépekkel meg fehér műanyag székekkel teli étterem előtt állt.

– Nem, de ez egy új bekötőút, sok átutazó, potenciális vásárlóval. Az én időmben csak egy rögös út vezetett fel a faluba.

– Ezen a helyen volt Sky TV. Eljöhetünk ide egyik este? – kérdezte a fiú reménykedve.

– Talán. – Helena úgy képzelte, hogy a balzsamos estéket a Pandóra csodálatos teraszán töltik majd, ahonnan az olajfaligetekre nyílik kilátás, helyben készült bort iszogatnak, és kertben szedett fügét lakmároznak. Az idilli képbe sehogy sem illett a televízió vagy a neon pálmafa.

– Anya, mennyire egyszerű ez a ház, ahová megyünk? Úgy értem, van benne áram?

– Persze hogy van, te bolond! – Helena remélte, hogy a helybéli hölgy, akinél a kulcsok vannak, felkapcsolta az áramot. – Nézd, most kanyarodunk be a faluba. Néhány perc, és ott vagyunk.

– Gondolom, biciklivel is le tudok menni a tavernába – motyogta Alex –, már ha szerzek valahonnan egy biciklit.

– Én majdnem mindennap felbicikliztem a faluba a háztól.

– Velocipéddel?

– Haha, nagyon vicces! Rendes, régi típusú, sebességváltós bicikli volt, elöl kosárral. – Helena elmosolyodott, ahogy felidézte az emlékképet. – Azzal hoztam a kenyeret a pékségből.

– Mint a bicikli az Ózban, amikor Dorothy elbiciklizik az ablak előtt?

– Pontosan. Most pedig kis csendet kérek, hadd koncentráljak! Az utca másik végén hajtottunk be az új útról, úgyhogy figyelnem kell.

Helena látta a falu fényeit. Ahogy az út elkeskenyedett, és a kavics ropogott a kerekek alatt, lelassított. Lassan feltűntek a krémszínű, ciprusi kőépületek, és végül folyamatos falat alkottak az út két oldalán.

– Nézd, ott van szemben a templom! – mutatott Helena az épületre, amely a kis káthikaszi közösség számára a falu központját jelentette. Ahogy továbbhaladtak, észrevett néhány fiatal fiút, akik a templomkertben lévő padok körül lézengtek, és a padon tétlenül heverésző, sötét szemű lányokat figyelték. – Ez itt a központ – mondta.

– Igazi nyüzsgő csomópontnak tűnik – jegyezte meg a fia.

– Úgy tudom, néhány nagyon jó taverna nyílt idefenn az elmúlt években. És nézd, ott van a bolt. Kibővítették a szomszédos házzal. Itt tényleg minden van, amit csak akarsz.

– Akkor majd beugrom a legújabb The All-American Rejects CD-ért, jó?

– Ó, Alex! – Helenának elfogyott a türelme. – Tudom, hogy nem akarsz itt lenni, de az isten szerelmére, még nem is láttad a Pandórát. Legalább az én kedvemért adj neki egy esélyt, ha már saját magadért nem teszed!

– Oké. Bocs, anya, bocs.

– A falu igazán festői volt régen, és ahogy elnézem, ez nem sokat változott – folytatta Helena megkönnyebbülve. – De majd holnap felfedezzük.

– Anya, most már kifelé megyünk a faluból – jegyezte meg Alex idegesen.

– Igen. Most nem látod, de mindkét oldaladon többhektárnyi szőlőültevény húzódik. Régen a fáraók innen szállíttatták a bort Egyiptomba, mert olyan jó minőségű volt. Kapaszkodj! Ez az út elég hepehupás.

Ahogy a göröngyös, kavicsos út lejteni kezdett a szőlőkertek között, Helena egyesbe váltott, és felkapcsolta a fényszórót, hogy jobban lássa az alattomos kátyúkat.

– Te felbicikliztél itt mindennap? – kérdezte Alex elképedve. – Nahát! Csodálkozom, hogy nem a szőlőtőkék között kötöttél ki.

– Néha az is megtörtént, de az ember megtanulja, hogy hol vannak a legrosszabb részek. – Helenát különös módon megnyugtatta, hogy az út ugyanolyan rossz állapotban van, mint ahogyan az emlékeiben élt. Tartott tőle, hogy azóta esetleg lebetonozták.

– Közel vagyunk már, anya? – szólalt meg egy álmos hang a hátsó ülésről. – Nagyon zötykölődünk.

– Igen, drágám, mindjárt megérkezünk. Tényleg néhány másodperc.

Igen, mindjárt megérkezünk...

Az izgalom és a szorongás egyszerre lett úrrá Helenán, ahogy a sötétben ráfordultak egy szűkebb útra, és feltűnt előttük a Pandóra robusztus sziluettje. Áthajtott a rozsdás kovácsoltvas kapun, amely annak idején is mindig nyitva állt, és ma már biztosan meg sem lehet mozdítani.

Megállt a kocsival, és leállította a motort.

– Megérkeztünk – jelentette be.

A gyerekek nem feleltek. Ahogy körülnézett a kocsiban, látta, hogy Immy időközben visszaaludt, Alex pedig némán ült mellette, és előrebámult.

– Hagyjuk Immyt aludni, amíg megkeressük a kulcsot – javasolta Helena, és ahogy kinyitotta az ajtót, meleg légáramlat csapta meg az arcát. Kiszállt a kocsiból, megállt, belélegezte az olajfák, a szőlő és a por erőteljes illatát, amely haloványan élt az emlékeiben; az aszfaltutaktól és a neon pálmafáktól távoli világ illata. A szaglás valóban a legnagyobb hatású minden érzékelés közül, gondolta. Tökéletes pontossággal képes felidézni egy konkrét pillanatot vagy hangulatot.

Úgy döntött, nem kérdezi meg Alextől, hogy mit gondol, mivel még nem is igen volt mit gondolnia. Különben sem viselt volna el még egy negatív megjegyzést. A Pandóra mögött álltak a vaksötétben, a ház ablakai és spalettái zárva voltak, akár a laktanyákon szokás.

– Borzasztóan sötét van, anya.

– Visszakapcsolom a fényszórókat. Andzelína azt mondta, nyitva hagyja a hátsó ajtót. – Helena benyúlt a kocsiba, és felkapcsolta a lámpákat. Ezután elindult a kavicsos talajon az ajtó felé, Alex szorosan a nyomában követte. A rézkilincs könnyen elfordult. Benyomta az ajtót, és villanykapcsoló után tapogatózott. Amikor megtalálta, visszafojtott lélegzettel kapcsolta fel. A hátsó előszobát egyszeriben elárasztotta a fény.

– Hála istennek! – motyogta, miközben kinyitott egy másik ajtót, és ott is felkapcsolt egy lámpát. – Ez a konyha.

– Igen, azt látom. – Alex körbejárt a tágas, levegőtlen helyiségben, amelyben volt egy mosogató, egy régi tűzhely, egy nagy faasztal meg egy walesi komód, amely egy egész falat elfoglalt. – Elég szegényes.

– Angus ritkán jött be ide. A házvezetőnője végezte a házimunkát. Nem hiszem, hogy valaha maga főzött volna. Ez inkább munkahely volt, és nem a kényelmet szolgálta, mint a mai konyhák.

– Akkor hol evett?

– Természetesen kint, a teraszon. Ahogy errefelé szokás.

Helena kinyitott egy csapot. A víz először köpködve fröcskölt, majd egyenletes folyammá alakult.

– Úgy látom, nincs hűtőszekrény – jegyezte meg Alex.

– A kamrában van. Angus gyakran fogadott itt vendégeket, és Páfosz olyan messze van, hogy egy egész hűtőrendszert alakított ki a kamrában. És mielőtt még megkérdeznéd, nem, akkoriban nem volt itt mélyhűtő. Az ajtó ott van tőled balra. Megnéznéd kérlek, hogy itt van-e még a hűtőszekrény? Andzelína azt mondta, hagy itt nekünk egy kis tejet meg kenyeret.

– Persze.

Alex a kamrába ment, Helena pedig továbbindult; amerre járt, felkapcsolta a fényeket, és végül a ház előcsarnokában találta magát. A kopott, sakktáblamintás kőpadlón visszhangoztak a léptei. Felpillantott a lépcsőre, a masszív, ívelt korlátra, amelyet hozzáértő mesteremberek készítettek tölgyfából, és amelyet Angus Angliából hozatott ide. Mögötte állt az ingaóra, akár egy őrszem, de már nem ketyegett.

Itt megállt az idő – tűnődött, miközben benyitott a szalonba.

A kék damasztborítású kanapékat védőfóliával takarták le. Lehúzta az egyikről a borítást, és belesüppedt a kanapé puhaságába. Az anyaga, bár még mindig makulátlan és foltmentes volt, törékenynek tűnt, mintha csak a váza maradt volna meg, és a tartalma lassan eltűnt volna. Helena felállt, és a kétszárnyú üvegezett erkélyajtóhoz lépett, amely a ház elülső oldalán lévő teraszra vezetett. Visszahúzta a spalettákat, amelyek kizárták a fényt a szobából, lenyomta a merev vaskilincset, és kilépett a teraszra.

Alex nem sokkal ezután csatlakozott az anyjához, aki a terasz korlátjára támaszkodott.

– A hűtőnek olyan hangja van, mintha erős asztmás rohama lenne – jelentette be –, de van benne tej, tojás meg kenyér. És ebből is van bőségesen – mondta, majd egy hegy hatalmas, rózsaszínű szalámit lengetett meg Helena orra előtt. A nő nem felelt, mire Alex mellékönyökölt. – Szép a kilátás.

– Ugye milyen lenyűgöző? – kérdezte Helena mosolyogva, és örült, hogy a fia is értékeli a látványt.

– És azok a kis fények odalent a parton vannak?

– Igen. Reggel a tengert is látod majd. Meg az olajfaligeteket és a szőlőskerteket, amik itt alattunk kúsznak le a völgybe, kétoldalt pedig a hegyeket. A kertben van egy csodálatos olajfa, amely a legenda szerint több mint százéves.

– Jó öreg... mint a legtöbb dolog itt. – Alex lenézett, először balra, majd jobbra. – Elég... ööö... elszigetelt ez a hely. Nem látok házakat sehol.

– Azt gondoltam, talán már beépítették a környéket, ahogy a partszakaszt is, de úgy látszik, nem. – Helena a fiához fordult. – Ölelj meg, kicsim! – mondta, és Alex köré fonta a karját. – Annyira örülök, hogy itt vagyunk!

– Az jó. Örülök, hogy örülsz. Nem hozzuk be Immyt? Attól félek, felébred, megijed és elbóklászik. Ezenkívül éhen halok.

– Szaladjunk fel először az emeletre, és keressünk egy hálószobát, ahová lefektethetjük. Aztán segíthetnél felcipelni őt.

Elindultak a teraszon át vissza a házba, de Helena megállt egy pillanatra a szőlővel befuttatott tető alatt, ami a forró déli nap elől nyújtott menedéket. Még ma is ott állt elhagyatottan a hosszú, öntöttvas asztal, amelyről a fehér festék már hullott, és egy halom rothadó szőlőlevél borította.

– Itt ebédeltünk és vacsoráztunk mindennap. És mindig rendesen fel kellett öltöznünk. Angus asztalához nem lehetett fürdőruhában, vizesen leülni, akármilyen meleg is volt – mesélte Helena.

– De te nem várod ezt el tőlünk, ugye, anya?

Helena összeborzolta a fia dús, szőke haját, és megcsókolta a feje búbját.

– Én már annak is örülni fogok, ha sikerül titeket egyszerre az asztalhoz csábítani, az öltözék nem érdekel. Hogy megváltoztak a dolgok! – sóhajtott Helena, és a fia keze után nyúlt. – Gyere, fedezzük fel az emeletet!

Már majdnem éjfél volt, amikor Helena végre kiült az Angus hálószobájából nyíló kis erkélyre. Immy mélyen aludt odabent a hatalmas mahagóniágyon. Helena úgy döntött, inkább másnap költözteti be őt az egyik szomszédos szobába, miután megtalálta az ágyneműket. Alex egy másik, a folyosóról nyíló szobában aludt egy csupasz matracon. Becsukta a spalettákat, hogy a szúnyogok ne lepjék el a helyiséget, bár így olyan forróság lett odabent, akár egy szaunában. Ezen az estén igazi szélcsend volt.

Helena a táskájába nyúlt, elővette a mobilját, meg egy gyűrött dobozos cigarettát. Mindkettőt az ölébe tette, és eltűnődve nézte őket. Először a cigaretta, döntötte el végül. Nem akarta, hogy a varázslat máris véget érjen. Tudta, hogy a férje, William ugyan nem akarna szándékosan semmi olyasmit mondani, ami visszarántaná a valóságba, de volt rá esély, hogy mégis ez történne. És nem az ő hibája lenne, hiszen nagyon is érthető volna, ha beszámolna a feleségének arról, hogy járt-e náluk a mosogatógép-szerelő, vagy megkérdezné, hová tette a szemeteszsákokat, hiszen másnap jön a szemétszállító, és ki kell vinni a kukát. William valószínűleg azt hinné, hogy Helena örömmel hallja, hogy otthon mindent kézben tart.

És... így is lenne. De most még nem...

Helena rágyújtott egy cigarettára, és azon töprengett, miért olyan érzéki dolog a forró, mediterrán éjszakában dohányozni. Élete első slukkját mindössze néhány méterre innen szívta. Akkor bűnös örömet érzett, hogy ilyen tiltott dolgot művel. Most, huszonnégy évvel később ugyanilyen bűntudat mardosta, és azt kívánta, bárcsak le tudna szokni. Akkor túlságosan fiatal volt ahhoz, hogy dohányozzon, és most, hogy már majdnem betöltötte a negyvenet, túlságosan öreg. Ez a gondolat mosolyt csalt az arcára. A fiatalságát keretbe zárta az a két pillanat, amikor utoljára járt ebben a házban és elszívta az első cigarettáját, illetve a ma esti dohányzás képe.

Akkor rengeteg álma volt, előtte állt a felnőttkor. Kit fog szeretni? Hol fog élni? Milyen messzire jut a tehetségével? Vajon boldog lesz...?

És most a legtöbb kérdésére választ kapott.

– Add, hogy ez a nyaralás tökéletes legyen! – suttogta a háznak, a holdnak, a csillagoknak. Az elmúlt hetekben különös, rossz előérzet gyötörte, és akárhogy próbálta, nem tudott megszabadulni tőle. Talán azért, mert közeledett a fontos mérföldkövet jelentő születésnapjához... vagy egyszerűen csak azért, mert tudta, hogy visszatér ide...

Máris érezte, ahogy a Pandóra varázslatos hangulata körülöleli, mintha a ház kezdte volna lehámozni róla a védőrétegeket, meztelenre vetkőztetve a lelkét. Ahogy a legutóbbi alkalommal is történt.

Elnyomta a félig elszívott cigarettát, a csikket eldobta az éjszakába, majd fogta a telefonját, és felhívta az angliai otthonuk számát.

– Szia, drágám! Én vagyok az – mondta.

– Rendben megérkeztetek? – kérdezte a férfi, és ahogy meghallotta a hangját, Helena azonnal nyugodtabbnak érezte magát.

– Igen. Mi újság otthon?

– Minden rendben.

– Hogy van a hároméves kis terrorista? – kérdezte Helena mosolyogva.

– Fred végre lecsillapodott, hála istennek. Nagyon mérges volt, hogy elmentetek, és itt hagytátok őt az öreg apjával.

– Hiányzik. Vagy valami ilyesmi – tette hozzá Helena kuncogva. – De így, hogy csak Alex és Immy vannak itt, legalább rendbe tudom tenni a házat, amíg megérkeztek.

– Lakható?

– Azt hiszem, igen, de holnap reggel többet tudok majd. A konyha elég puritán.

– Apropó konyha! Itt járt a mosogatógép-szerelő.

– Igen?

– Igen. Megszerelte, de akár újat is vehettünk volna, amennyit fizettem érte.

– Ó, istenem! – Helen elfojtott egy mosolyt. – A szemeteszsákok a mosogatótól balra, a második fiókban vannak.

– Már épp meg akartam kérdezni, hol keressem őket. Tudod, holnap viszik el a szemetet. Felhívsz reggel?

– Igen. Egy nagy csók Frednek és neked. Szia, drágám!

– Szia! Aludj jól!

Helena ücsörgött még egy ideig a teraszon, az égboltot csodálta – rajta a milliónyi csillagot, amelyek itt sokkal fényesebben ragyogtak –, és érezte, ahogy a kimerültség lassan felülkerekedik a testében áramló adrenalinon. Halkan visszament a szobába, lefeküdt Immy mellé, és hetek óta először sikerült azonnal elaludnia.

Alex naplója
2006. július 11.

Hallom őt. Fölöttem köröz a sötétben, és feni a fogát a lakomára.

Ami én vagyok.

Vajon a szúnyogoknak van foguk? Biztosan, máskülönben hogyan tudnák átszúrni a bőrt? Mégis, amikor végre győzelmet aratok, és sikerül az egyik kis szarházit a falhoz lapítani, nincs recsegő hang, csak puhán szétlapul a nyomás alatt. Nem hallom az eltörő fogzománc hangját, mint amikor négyévesen leestem a mászókáról, és letört az első fogamból egy darab.

Néha van képük a füledbe zümmögni, hogy figyelmeztessenek, hamarosan megkóstolnak. Ott fekszel, csapkodsz a levegőbe, míg ők láthatatlan táncot járnak fölötted, és valószínűleg hisztérikusan vihognak a szerencsétlen áldozatukon.

A hátizsákomból előveszem Nyút, és a takaró alá fektetem magam mellé. Jól meglesz ott, hisz nem lélegzik. Nyú egy plüssnyuszi, egyidős velem. Én neveztem el Nyúnak kisbaba koromban, anya azt mondta, ez volt az első szavaim egyike, és ráragadt.

Azt is mondta, hogy egy „különleges ember” adta nekem, amikor megszülettem. Valószínűleg az apámra gondolt. Bármennyire szánalmas is, ha az ember tizenhárom éves korában egy ősrégi plüssnyúllal alszik, nem érdekel. Ő az én talizmánom, a védőhálóm és a barátom. Neki mindent elmondok.

Néha arra gondolok, hogy ha valaki egyszer összegyűjtené a világ összes, gyerekek által ölelgetett plüssállatát, és kihallgatná őket, sokkal többet tudhatna meg a gyerekekről, mint a szüleiktől. Mégpedig azért, mert a plüssállatok végighallgatják őket, és nem vágnak a szavukba.

Amennyire csak tudom, betakarom a testem sebezhető részeit, több réteg anyagot is teszek magamra, különösen a kövér arcomra, amiből a reggelije, az ebédje és a vacsorája is bőségesen meglenne egy szúnyognak.

Végül sikerül elaludnom. Legalábbis azt hiszem. Vagyis remélem, hogy álmodom, mivel egy izzó kemencében vagyok, a lángok nyaldossák a testemet, és a forróságban elolvadok.

Amikor felébredek, még sötét van; rájövök, hogy nem kapok levegőt, és kiderül, hogy egy alsónadrág takarja az arcomat... Hát ezért van sötét, illetve ezért esik nehezemre lélegezni. Lehúzom az arcomról, levegő után kapkodok, és látom, hogy fénycsóva szűrődik be a spalettán.

Reggel van. A saját verejtékemben fürdök, de megérte, ha az a szemét kis rovar emiatt nem tudott rám támadni.

Izzadságtól csatakosan feltápászkodom a matracról, és lefejtem magamról az átázott ruhadarabokat. A fiókos szekrény fölött van egy homályos tükör, támolyogva elindulok felé, hogy szemrevételezzem az arcomat.

Egy hatalmas piros csípés virít a jobb oldalán. Káromkodok, azt a szót használom, amit anya utál, és közben azon tűnődöm, hogyan sikerült a kis rohadéknak behatolnia az alsónadrág alá. De valójában minden szúnyog valamiféle elitalakulat tagja, és magasan képzett a beszivárgás művészetében.

Akárcsak a csípés, az arcom többi része is vörös, mint egy piros alma. Az ablakhoz megyek, kinyitom a spalettát, és pislogok, mint egy vakond, amint kilépek a kis erkélyre. Érzem, hogy a reggeli nap éppúgy éget, mint a kemence az álmomban.

Amikor a szemem hozzászokik a fényhez, csodálatos látvány tárul elém, pontosan olyan, amilyennek anya leírta. Nagyon magasan vagyunk a hegyoldalban. A sárga, barna és olajzöld színű táj alattunk éppúgy kiszáradt és kiégett, mint én. A messzi távolban a kék tenger csillog a napfényben. Lenézek, és egy kis alakot veszek észre az alattam lévő teraszon.

Az anyám balettrúdnak használja a korlátot. Aranyszínű haja lefelé lóg, ahogy a teste felső részét hátradönti, mint egy guminő, és látom, ahogy a bordái kirajzolódnak a balett-trikója alatt. Minden reggel megcsinálja ezt a balettgyakorlatot. Még karácsonykor is, vagy ha nagyon későn feküdt le, és ivott néhány pohár bort. Igazából ha nem csinálja, tudom, hogy valami rettenetes nagy baj van vele. Más gyerekek müzlit meg pirítós kapnak reggelire, felegyenesedve járó szülőkkel. Az én anyám fejjel lefelé néz fel rám ilyenkor a két lába között, és megkér, hogy tegyek fel vizet forrni.

Egyszer rá akart venni, hogy balettozzak. Na, ebben egyértelműen nem hasonlítunk egymásra.

Hirtelen rettenetes, elviselhetetlen szomjúság tör rám. És szédülök. Egy kicsit forogni kezd velem a világ, visszazuhanok a szobába, rá a matracra, közben lehunyom a szemem.

Lehet, hogy maláriás lettem. Az a szúnyog számolhatott le így velem, és talán ezek életem utolsó órái.

De bármi is a bajom, vízre és az anyámra van szükségem.

β
Második fejezet

– Kiszáradás. Ennyi az egész. Keverje össze neki ezt a tasakot vízzel most, és azután adjon neki még egyet lefekvés előtt. És igyon sokat, fiatalember.

– Doktor úr, biztos benne, hogy nem malária? – Alex gyanakvóan nézett az alacsony ciprusira. – Nyugodtan megmondhatja, meg fogok birkózni vele.

– Persze hogy nem az! – csattant fel Helena, majd a doktorhoz fordult, és nézte, ahogy a férfi becsukja az orvosi táskáját. – Köszönöm, hogy ilyen hamar idejött, és elnézést, hogy zavartam. – Kikísérte a férfit a hálószobából, majd le a konyhába. – Úgy láttam, Alex nincs teljesen magánál. Nagyon megijedtem.

– Hát persze, ez természetes, semmi gond. Sok éven át kezeltem McCladden ezredest. Igazán szomorú, hogy meghalt. – A férfi vállat vont, majd átnyújtotta Helenának a névjegykártyáját. – Ha esetleg megint szükségük lenne rám. A jövőben jobb, ha a rendelőben keresnek fel. Sajnos kénytelen leszek elkérni öntől a mai kiszállás díját.

– Ó, istenem! Azt hiszem, nincs nálam készpénz. Ma készültem felmenni a faluba a bankba – felelte Helena szégyenkezve.

– Semmi gond. A rendelő ott van nem messze a banktól. Csak adja le a pénzt a recepción.

– Köszönöm, doktor úr, úgy lesz.

Helena követte a férfit ki az ajtón. Odakint a doktor egyszer csak megfordult, és felpillantott a házra.

– Pandóra – tűnődött. – Biztosan ismeri a mítoszt.

– Igen.

– Milyen gyönyörű ház! De a legenda szerint a szelence, amiről elnevezték, hosszú éveken át zárva volt. Kíváncsi volnék, vajon ön lesz-e, aki kinyitja. – A férfi kérdőn nézett Helenára, és mosolyogva kivillantotta fehér fogsorát.

– Remélem, nem, és nem kúszik elő belőle a világ minden gonoszsága – felelte a nő félénk mosollyal. – Igazából ez most már az én házam. Angus a keresztapám volt. Rám hagyta.

– Értem. És úgy fogja szeretni, mint ő?

– Ó, máris úgy szeretem! Tinédzser koromban jártam itt, és sohasem felejtettem el.

– Akkor biztosan tudja, hogy ez a legrégibb ház a környéken. Azt mondják, már több ezer éve is laktak itt. Meg hogy Aphrodité és Adónisz egyszer itt jártak megkóstolni a helyi bort, azután pedig itt töltötték az éjszakát. Nagyon sok pletyka kering a faluban...

– A házról?

– Igen. – A doktor Helena szemébe nézett. – Emlékeztet egy másik hölgyre, aki sok évvel ezelőtt járt itt.

– Tényleg?

– McCladden ezredes vendége volt, és egyszer kihívtak hozzá. Szép volt, mint ön – jegyezte meg a férfi mosolyogva. – Nos, fontos, hogy a fiú sok folyadékot igyon. Andio, Madame!

– Úgy lesz. Viszlát, és köszönöm!

Helena nézte, amint az orvos elhajt a kocsijával, sűrű porfelhőt hagyva maga után. Felpillantott a Pandórára, és a perzselő hőség ellenére borzongás futott végig a hátán, majd ismét úrrá lett rajta egy különös rettegés. Erőt vett magán, és igyekezett az előtte álló teendőkre összpontosítani. Először is ellenőriznie kellett, hogy milyen állapotban van a medence, ezért gyorsan megkerülte a házat, átsétált a teraszon, megállapította, hogy jó volna néhány színes virágot elhelyezni a kőből készült virágtartókban, és gondolatban rögtön hozzá is adta a feladatot a tennivalók listájához. A medence, amelyhez omladozó lépcső vezetett le a teraszról, meglepően jó állapotban volt, de persze meg kellett tisztítani a sok év alatt felgyülemlett kosztól, hogy használni is lehessen.

Ahogy Helena megfordult, hogy visszatérjen a házba, ismét felpillantott az épületre, és megállapította, mennyire másképp fest ebből a nézőpontból. Amikor az ember a főbejárathoz közelített, a Pandóra kissé szigorú, dísztelen benyomást keltett, de a homlokzat kifejezetten festői volt. A hosszú, fedett terasz barátságos külsőt kölcsönzött neki, akárcsak a hálószobák ablakai előtt látható díszes, kovácsoltvas erkélyek, amelyek miatt inkább egy olasz villára emlékeztetett. Helena azon tűnődött, miért nem így élt a Pandóra az emlékeiben, de azután rájött, hogy miután utoljára itt járt, egy ideig Olaszországban élt, és talán ezért tűnhetett fel neki csak most a hasonlóság.

Visszament a házba, és felment Immy hálószobájába. A lánya a tükör előtt állt a rózsaszín ünneplőruhájában. Immy nem tudta, hogy figyelik; körbe-körbe forgolódott, és ártatlan, nagy kék szemével boldogan csodálta magát a tükörben, miközben ide-odadobálta ragyogó, lenszőke haját – Helena ezt nem tudta megállni mosolygás nélkül.

– Azt hittem, megbeszéltük, hogy kicsomagolsz, kicsim.

– Kicsomagoltam, anya – felelte Immy egy bosszús sóhaj kíséretében, majd elvonszolta magát a tükörtől, és a szobában szerteszét heverő ruhadarabokra mutatva jelezte, hogy a holmijai már nincsenek a bőröndben.

– Úgy értettem, hogy a fiókokba, nem a földre. És vedd le azt a ruhát. Most nem veheted fel.

– Miért nem? – kérdezte a kislány, és rosszallóan csücsörített cseresznyepiros szájával. – Ez a kedvencem.

– Tudom, de ez ünneplőruha, nem arra való, hogy a nagy melegben rohangálj benne egy régi, poros házban.

Immy nézte, ahogy az anyja a ruháit egy nagy halomba gyűjti az ágyra, majd elkezdi elpakolni.

– Különben is, olyan fura szaguk van azoknak a fiókoknak.

– Csak régi szaguk van, kicsim – felelte Helena. – Nyitva hagyjuk őket egy kicsit, és kiszellőznek.

– Mit csinálunk ma? Van Disney csatorna itt a tévében?

– Hát... – Már majdnem dél volt, és Helena azzal töltötte a délelőttöt, hogy pánikszerűen orvost keresett a fiának, aki úgy tűnt, delíriumos állapotba került. A nő most az ágyra rogyott, és egyszeriben ő is csak arra vágyott, hogy a Disney csatornát nézze. – Sok dolgunk van ma, drágám, és nem, itt egyelőre még tévé sincs.

– Nem vehetünk egyet?

– Nem, nem vehetünk! – ripakodott a lányára Helena, de rögtön meg is bánta. Immy igazán jól viselkedett az utazás alatt, és ma reggel is mindvégig csendesen elszórakoztatta magát. Helena a kislány kezéért nyúlt, magához húzta és az ölébe ültette. – Anyának el kell intéznie néhány dolgot, azután elmegyünk, és felfedezzük a környéket, jó?

– Jó, de lehet, hogy egy kicsit éhes vagyok. Nem reggeliztem.

– Nem, valóban nem, úgyhogy jobb lesz, ha mielőbb elindulunk vásárolni. Megnézem, hogy van Alex, azután megyünk is.

– Tudom, anya! – Immy arca felderült, lemászott Helena öléből, majd elkezdett kutakodni a kis hátizsákjában, amit a repülőre is magával vitt. – Csinálok Alexnek egy „Jobbulást!” üdvözlőlapot, hogy felvidítsam.

– Ez nagyon kedves tőled, kicsim – helyeselt Helena, miközben a kislány győzelemittasan hadonászott a papírral meg a filctollakkal.

– Vagy... – Immy eltűnődve a szájába vette az egyik filctollat. – Ha mégsem gyógyulna meg, szedhetek a kertben virágot a sírjára?

– Igen, de biztosítalak róla, hogy Alex nem fog meghalni, úgyhogy az üdvözlőlap jobb ötletnek tűnik.

– Ó! Amikor meglátogattam, nekem azt mondta, hogy meg fog halni.

– Pedig nem fog. Te csak láss munkához, én pedig néhány perc múlva visszajövök.

Helena kilépett a szobából, elindult a folyosón Alexhez, és közben arról ábrándozott, bárcsak átváltozna a fia egy normális, kapucnis kamasszá, aki szereti a focit, a lányokat, élvezettel lóg esténként a barátaival a bevásárlóközpontban, és kikészíti az idős nagymamáját a hülyeségeivel. Ehelyett Alex kiemelkedően magas intelligenciával volt megáldva, ami elméletben jól hangzott, de valójában több problémát okozott neki, mint amit a fékezhetetlen agya képest volt megoldani. A viselkedése alapján inkább öregembernek tűnt, mint kamasznak.

– Hogy vagy? – Helena óvatosan bedugta a fejét az ajtón. Alex a bokszerében feküdt az ágyon, egyik karja a homlokán pihent.

– Pfff – érkezett a válasz.

Helena leült az ágy szélére. Az ősrégi ventilátor, amit Angus szobájából hozott át, hogy azzal hűsítse a fia lángoló arcát, kattogva erőlködött.

– Nem valami jó kezdés, igaz?

– Nem. – Alex csukva tartott a szemét. – Ne haragudj, anya!

– Immyvel elmegyünk a faluba bevásárolni, és kifizetni az orvost. Megígéred, hogy sok folyadékot fogsz inni?

– Meg.

– Kérsz valamit?

– Valamilyen szúnyogriasztót.

– Drágám, most komolyan... a ciprusi szúnyogok teljesen ártalmatlanok.

– Gyűlölöm őket, bármilyen nemzetiségűek is.

– Oké, hozok szúnyogriasztót. És ha holnapra jobban leszel, elmegyünk Páfoszba. Egy csomó mindent kell vennünk, például ventilátort minden szobába, ágyneműt, törölközőt, egy új mélyhűtős fridzsidert meg egy tévét DVD-lejátszóval.

Alex felpillantott.

– Tényleg? Azt hittem, itt szóba sem jöhet a tévé.

– Azt hiszem, egy DVD-lejátszó Immynek és Frednek belefér, különösen a forró délutánokra.

– Na, alakulnak a dolgok!

– Jól van – felelte Helena mosolyogva. – Ma csak pihenj, és remélhetőleg holnap készen állsz majd az útra.

– Biztosan jól leszek. Csak kiszáradás, nem?

– De igen, drágám. – Helena homlokon csókolta a fiát. – Próbálj aludni!

– Rendben. Egyébként bocs a maláriaügyért.

– Semmi gond. Később találkozunk! – Ahogy Helena elindult lefelé, meghallotta, hogy a mobilja csörög a konyhában. Átszaladt az előszobán, és még épp időben fel tudta venni a telefont.

– Halló?

– Te vagy az, Helena? Itt Jules. Hogy vagy?

– Jól, minden rendben.

– Szuper. Milyen a ház?

– Csodálatos, pont olyan, mint az emlékeimben.

– Tehát mint huszonnégy évvel ezelőtt? Jézusom, remélem, azóta felújították a vízvezetékeket!

– Ami azt illeti, nem. – Helena nem tudta megállni, hogy ne provokálja finoman Julest. – Egyértelműen szükség lenne itt egy kis ráncfelvarrásra, meg néhány új vécédeszkára, de azért jó állapotban van... szerkezetileg legalábbis.

– Az is valami. Örülök, hogy a tető nem fog ránk zuhanni, amíg ott alszunk.

– A konyhára is ráférne egy kis korszerűsítés – tette hozzá Helena. – Azt hiszem, inkább a kerti grillsütőt használjuk majd a benti tűzhely helyett.

– Biztosan megoldjuk. És persze hozunk magunkkal saját ágyneműt... tudod, hogy amúgy is mindig ezt teszem. Ha szükséged van bármire, szólj.

– Kösz, Jules. Hogy vannak a gyerekek?

– Ó, Rupes és Viola jól, de én úgy érzem, hetek óta másból sem áll az élet, csak díjkiosztókból, kormányzói beszédekből és fonnyadt eperből. Sachának persze sikerül ezeket megúsznia... a mázlista!

– Ó! – Helena tudta, hogy Jules titkon azért szereti mindezt. – Hogy van Sacha? – kérdezte udvariasan.

– Túl sokat iszik,  és éjt nappallá téve dolgozik... tudod, milyen. Alig láttam az elmúlt hetekben. Ó, Helena! Sajnos most mennem kell. Ma este lesz itt egy vacsora, és azt sem tudom, hol áll a fejem.

– Akkor pár nap múlva találkozunk.

– Bizony. Ne előzz le nagyon barnulásban, jó? Itt megállás nélkül zuhog. Ciao, drágám!

– Ciao! – motyogta Helena vigasztalanul a telefonba, miközben bontotta a hívást, és leült a konyhaasztalhoz. – Ó, istenem! – nyögte, és teljes szívével azt kívánta, bár ne hagyta volna, hogy Jules rábeszélje a kéthetes közös nyaralásra. Minden lehetséges kifogással előállt, de Jules egyszerűen hajthatatlan volt. Ennek köszönhető, hogy a Chandler család – Jules, a két gyereke és a férje, Sacha – egy hét múlva megérkeznek a Pandórába.

Bármennyire is viszolygott a gondolattól, hogy Chandlerék csatlakoznak hozzájuk, tudta, ezt kénytelen lesz megtartani magának. Sacha volt William legjobb és legrégibb barátja; a lányuk, Viola pedig William keresztlánya. Helena nem tehetett hát mást, mint hogy elfogadja a helyzetet.

Hogy fogom ezt kibírni? Legyezni kezdte magát a tikkasztó hőségben, majd mintha Jules szemével nézné, végigmérte a lepusztult konyhát, és tudta, hogy nem fogja elviselni a folyamatos kritikát. A hajgumija után nyúlt, amit előző este a konyhapulton hagyott, feltekerte a haját, kontyba fogta a feje tetején, és élvezte a hirtelen hűvös fuvallatot a nyaka hátulján.

Valahogy ki fogom bírni – mondta magának. Muszáj lesz.

– Megyünk már? – szólalt meg Immy a háta mögül. – Éhes vagyok. Ehetek ketchupos sült krumplit az étteremben? – kérdezte, és kis karjával átölelte az anyja derekát.

– Igen, megyünk – felelte Helena, majd megfordult, és erőtlenül mosolygott. – És igen, ehetsz.

A déli nap forrón tűzött be a kocsi ablakán, miközben a szőlőkertek között kanyargó úton haladtak. Immy szabálytalanul az anyja mellett ült az anyósülésen, a biztonsági öv úgy tekeredett köré, mint egy lezser, divatos kiegészítő, miközben feltérdelt, hogy kilásson az ablakon.

– Anya, nem állunk meg szőlőt szedni?

– Lehet róla szó, bár ennek nem olyan az íze, mint a normális szőlőnek. – Helena leparkolt, és mindketten kiszálltak.

– Nézd csak! – Helena lehajolt, és a hatalmas szőlőlevelek alól kiemelt egy óriási, lila szőlőfürtöt. Letépte a tőkéről, majd szedett róla néhány szemet.

– Megegyük, anya? – kérdezte Immy, és kérdőn nézett Helenára. – Tudod, ez nem a boltból van.

– Még nem igazán édes, mert még éretlen. De nyugodtan kóstold meg – biztatta a kislányt az anyja, és ő is bekapott egy szemet.

Immy a kis, kis fehér fogaival elrágcsált egyet.

– Nem olyan rossz. Viszünk Alexnek? A betegek szeretik a szőlőt.

– Jó ötlet! Viszünk neki két fürtöt – helyeselt Helena, és már épp le is vette volna a fürtöket, amikor egyszeriben az a megérzése támadt, hogy valaki figyeli, ezért felegyenesedett. Elakadt a lélegzete, amikor meglátta a férfit. Mindössze húsz méterre állt tőlük a szőlőültetvény közepén, és őket nézte.

Helena a kezével kitakarta a napot a szeméből, és kissé naivan azt remélte, hogy talán hallucinál, mivel ez lehetetlen volt... egyszerűen képtelenség...

Pedig a férfi valóban ott állt, és pontosan olyan volt, ahogyan Helena emlékeiben élt, sőt, szinte épp ugyanott állt, ahol huszonnégy évvel ezelőtt.

– Anya, ki az az ember? És miért bámul minket? Azért, mert elloptuk a szőlőjét? Akkor most börtönbe csuknak minket? Anya?!

Helenának földbe gyökerezett a lába, az elméje pedig próbálta értelmezni a szeme elé táruló, felfoghatatlan látványt.

– Gyere, anya, siessünk, mielőtt rendőrt hív!

Helena végül elfordította a tekintetét a férfi arcáról, és hagyta, hogy Immy visszaráncigálja a kocsihoz. A kislány beült az anyósülésre, és várakozón nézett az anyjára.

– Gyerünk, induljunk! – utasította Helenát.

– Igen, máris. – Helena gépiesen beindította az autót.

– Ki volt ez az ember? – kérdezte Immy, ahogy zötykölődve továbbindultak. – Ismered?

– Nem... nem ismerem.

– Ó, pedig azt hittem! Nagyon magas volt, és jóképű, mint egy herceg. A napfény koronát rajzolt fejére.

– Igen. – Helena a kanyargó útra összpontosított.

– Vajon hogy hívják?

Alexisznek...

– Nem tudom – suttogta Helena.

– Anya?

– Igen?

– Végül nem hoztunk szőlőt Alexnek.

A falu meglepően keveset változott, főleg az alattuk elterülő, part menti legóvároshoz képest, amely kifejezetten kaotikus látványt nyújtott. A szűk főutca poros volt, és kihalt, a lakók behúzódtak a hűvös házaikba, amíg a nap magasan járt az égen. Az egyetlen bolt kiegészült egy DVD-kölcsönzővel, aminek Alex bizonyára nagyon fog örülni. De néhány új kocsmát leszámítva minden ugyanúgy nézett ki, mint huszonnégy évvel ezelőtt.

Miután megálltak a banknál, és beadták a pénzt a recepciósnak a szomszédos orvosi rendelőben, Helena ebédelni vitte Immyt a Perszephoné névre hallgató taverna csinos kis kerthelyiségébe. Egy olajfa árnyékában ültek le, ahol Immyt elvarázsolta egy csapat sovány kiscica, amik a lába körül tekeregtek, és keservesen nyávogtak.

– Ó, anya! Nem vihetünk haza egyet? Kérlek, kérlek! – könyörgött a kislány, miközben az egyik cicának adta az utolsó sült krumpliját.

– Nem, kicsim. Ők itt laknak az anyukájukkal – felelte Helena határozottan.

A keze kissé megremegett, ahogy a szájához emelte a fiatal helyi borral teli poharát. Pontosan ugyanolyan íze volt, mint amire emlékezett: kissé fanyar, mégis édes. Úgy érezte magát, mintha egy tükrön át egyenesen a múltba zuhant volna...

– Anya! Ehetek fagyit, vagy nem?

– Ne haragudj, kicsim! Elkalandoztam. Persze hogy ehetsz.

– Szerinted van Ben & Jerry’s jégkrémük?

– Nem hiszem. Szerintem csak egyszerű vanília-, eper- és csokifagyijuk van, de kérdezzük meg.

Immy az asztalhoz intette a fiatal pincért, megrendelték a fagyit meg egy pohár ciprusi kávét kevés cukorral Helenának. Jó hatással lesz rá a bor után.

Húsz perccel később elhagyták az éttermet, és a poros úton elindultak a kocsi felé.

– Anya, nézd az apácákat ott, a padon! – Immy a templom irányába mutatott. – Biztos nagyon melegük van abban a ruhában.

– Ők nem apácák, Immy, ők a faluban lakó idős nénik. Azért viselnek feketét, mert meghalt a férjük. Özvegyeknek hívják őket – magyarázta Helena.

– Mindig feketében vannak?

– Igen.

– Rózsaszínt nem vesznek fel? Soha?

– Soha.

Immy elszörnyedt.

– Ugye nekem nem kell így öltözködnöm, amikor meghal a férjem?

– Nem, kicsim. Ez csak egy ciprusi szokás.

– Hát, akkor én sohasem költözöm ide! – vágta rá Immy, és szökdécselve indult tovább a kocsi felé.

Amikor az ennivalóval megpakolt csomagtartóval megérkeztek a Pandórához, Alex tűnt fel a hátsó ajtóban.

– Szia, anya!

– Szia, drágám! Jobban vagy? Segítenél ezekkel a zacskókkal?

Alex az anyjával együtt a csomagtartóból a konyhába hordta a csomagokat.

– Te jó ég, de meleg van! – Helena letörölte a homlokát. – Innom kell egy pohár vizet.

Alex elővett egy poharat, a hűtőhöz ment, és töltött az anyjának egy pohár hűtött vizet a kancsóból, majd átnyújtotta neki.

– Tessék!

– Köszönöm – felelte Helena, és hálásan megitta.

– Felmegyek pihenni. Még mindig szédülök – jelentette be Alex.

– Oké. Lejössz vacsorázni?

– Igen – felelte a fiú, elindult az ajtó felé, azután megállt és megfordult. – Egyébként van itt valaki, aki téged keres.

– Tényleg? Miért nem mondtad, amikor megérkeztünk?

– Kint van a teraszon. Mondtam neki, hogy nem tudom, mikor jössz haza, de ő ragaszkodott hozzá, hogy megvár.

Helena próbálta nem kimutatni az érzéseit.

– Ki az?

– Honnan tudjam? – vonta meg a vállát Alex. – De úgy tűnt, ismer téged.

– Tényleg?

– Azt hiszem, Alexisz a neve.