Lelki utunk

Ha a lelki életünkre vonatkoztatjuk, az út, utazás metaforája egyaránt lehet hasznos és félrevezető is. Hasznos, mert kifejezi, hogy a spiritualitás lényege egy folyamat – a változás folyamata, de félre is vezethet, mert figyelmen kívül hagyja a tényt, hogy már most is azok vagyunk, akivé válni szeretnénk, és már most is ott vagyunk, ahová megérkezni szeretnénk – Istenben. Ezt felismerve az utazás valós természetét is megérthetjük: nem a teljesítmény, hanem az ébredés útja ez, nem a spirituális eredményeké, hanem a lelki tudatosságé.

Ugyanakkor két nagyon jó indokot is találhatunk arra, hogy lelki életünket egyfajta utazásként írjuk le. Először is ezt támasztják alá a tapasztalataink. Mindnyájan tisztában vagyunk azzal, hogy a lelki úton elinduló én az út végeztével már nem ugyanaz az én. Az identitásunkban és az öntudatunkban – vagyis önmagunk értelmezése és az életutunk belső megélése terén – végbemenő változások olyan mélyrehatóak, hogy leginkább transzformációként, átalakulásként értelmezhetjük őket. Ugyanez a szeretetre való képességünkről, valamint az akaratunk és a vágyaink működéséről is elmondható.

Másodszor, a lelki utazás egy bizonyos ösvény követését jelenti, tehát a lényege nem valamiféle hitrendszer elfogadása, hanem az életünkre jellemző gyakorlat. Ezen az ösvényen végighaladva járulunk hozzá saját átalakulásunkhoz. Így vezet az utunk Istenbe, és ezen az úton járva fedezzük fel, hogy voltaképpen már most is Istenben vagyunk, sőt mindvégig benne voltunk. Így arra épül az identitásunk, az öntudatunk és az egész életünk, hogy az énünk Istenben és Isten énje bennünk van. A keresztény spiritualitás azt jelenti, hogy magunkra öltjük Krisztus értelmét és lelkületét, miközben felismerjük, hogy ő a lényünk legmélyebb igazsága. Megelevenítjük magunkban Krisztust, és teljes valónkkal mélyen emberivé válunk. Isten értelmén és lelkületén keresztül tapasztaljuk meg a világot, így reagálunk rá, miközben igazodunk nagy átalakító tervéhez, amelynek során mindent újjátesz Krisztusban. Így válunk részesévé Isten életének.

Ez a trilógia egy alapvető keresztény fogalom, az önmagunkról való lemondás gyakorlati megvalósítását mutatja be. Hogyan fakad ez a lemondás a tökéletes szeretetre adott válaszból? Milyen változásokat okoz az identitásunkban, az akaratunkban és a legmélyebb vágyainkban? Mindegyik kötet e három szál valamelyikével foglalkozik, azt is bemutatva, miként fonódnak össze. Együtt alkotnak egy kézikönyvet, és szolgálnak útmutatóul számunkra lelki utunk során, miközben lassan, de valóságosan magunkévá tesszük Isten értelmét és lelkületét.

A Lelki utunk trilógia részei:

•Szeretet és önfeladás: Mit jelent teljesen rábízni magunkat Istenre?

•Az önismeret ajándéka: Szent hívás valódi énünk felfedezésére

•Ráhangolódás Isten akaratára: Hogyan válnak emberi vágyaink mennyei célokká? – a magyar kiadás megjelenés alatt

Harmat
Budapest, 2025

Originally published in English under the title:

Surrender to Love (Expanded Edition)

by David G. Benner

Copyright © 2015 by David G. Benner

Published by InterVarsity Press,

P. O. Box 1400, Downers Grove, IL 60515, USA.

www.ivpress.com. All rights reserved.

© 2025 by Harmat Kiadó

Hungarian edition: Harmat Publishing

Karolina út 62., 1113 Budapest, Hungary

All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Fordította: J. Füstös Erika

ISBN (epub) 978 963 288 972 6

ISBN (mobi) 978 963 288 973 3

Kérjük, hogy a szerző jogait tiszteletben tartva a könyvet ne másolja, ne tárolja visszakereshető rendszerben, ne tegye közzé sem elektronikus, sem más formában, a mű felhasználásához kérje a kiadó engedélyét.

A bibliai idézeteket a Magyar Bibliatársulat revideált új fordítású Bibliájából vettük (RÚF, 2019).

Julietnek

Csupán

egyetlen igazi feladat áll előttem,

amelytől egész életem, békém

és boldogságom függ:

föl kell fedeznem önmagamat,

miközben fölfedezem Istent.

Ha megtalálom őt, akkor

megtalálom saját magamat,

és ha megtalálom a magam igazi

énjét, akkor megtalálom őt.

Thomas Merton

Tartalom

M. Basil Pennington ajánlása

Előszó: Szeretet, önfeladás és spiritualitás

1. Minden a szeretettel kezdődik

2. Szeretet és félelem

3. Önfeladás és engedelmesség

4. Átformáló szeretet

5. Legyünk mi is szeretetté!

Epilógus: Lelki utunk és az önfeladás

Függelék: Útmutatók elmélkedéshez és beszélgetésekhez

Ajánlás

Ez a vékony kis könyvecske a legszebb, legnagyobb hatású és legbölcsebb művek egyike, amelyet valaha a kezembe vehettem. Több héten át olvasgattam. Dr. Benner saját, valamint páciensei megélt tapasztalatain alapuló elmélkedései az első fejezettől fogva arra késztettek, hogy órákon át csendben ülve engedjem, hogy egész lényemet átjárja a feltétel nélküli isteni szeretet. Korábban sosem tudtam ilyen mértékben elfogadni és Isten elé vinni bűnösségemet, gyengeségeimet és függőségeimet, most viszont azzal a bizonyossággal tettem meg, hogy még ezek sem rettenthetik el a tékozló Atya irántam való szeretetét – sőt ez a szeretet hozza majd el a gyógyulást számomra. S mi több: ugyanez a szeretet azonnal kiáradt másokra is, különösen azokra, akiket megbántottam. Be is gyógyította minden általam okozott sebüket, ha engedték.

A Szeretet és önfeladás című könyv pillanatok alatt félresöpri a szeretetre irányuló akaratlagos erőfeszítéseinket, ahogyan minden színlelésünket, szégyenünket és önutálatunkat is. Tágas teret nyit előttünk: a meg nem érdemelt, korlátlan, teljességgel ellenszolgáltatás nélküli szeretet terét, amelynek semmi sem állhatja útját – hacsak nem a mi elutasításunk. Meglepő, mennyit hadakozunk a szeretet ellen, amely arra is elfogadóan tekint, amit mi nem akarunk elfogadni önmagunkban: a tökéletlen, megsebzett, rosszindulatú énünkre. Micsoda változás, ha sikerül felvállalnunk ezt a szegény kis ént, és végre utat nyithatunk a szeretet előtt!

A kereszténység lényegét tekintve és szükségszerűen arról szól, hogy elfogadjuk-e a szeretetet, amely – szinte hihetetlen módon – olyan messzire ment, hogy saját szeretett Fiát áldozta fel értem, érted, mindnyájunkért, bármennyire szánalmasan méltatlanok vagyunk is ekkora léptékű szeretetre.

Benner arra hív minket, hogy a képzeletünket szabadon engedve próbáljuk meg beleélni magunkat a koszos kis csavargó helyzetébe, akit a tékozló Atya tárt karokkal vár, hogy hatalmas köntösével minden tisztátalanságát beburkolja. Vagy képzeljük azt, hogy mi vagyunk az a kisgyermek, aki az apostolok heves tiltakozása ellenére Jézus ölébe kucorodik! Túl érzelgősek vagy szentimentálisak lennénk? Akkor miért lett Isten érző emberré, aki képes átélni az emberi szív minden lehetséges rezdülését, és képes tökéletesen emberi módon kifejezésre juttatni sóvárgó szeretetét, amely arra indította, hogy szeretetre képes lényeket teremtsen?

Remélem, az olvasó számára is olyan áldást jelent majd ez a kis könyv, mint számomra. A szeretet előtt megnyílni nehéz, hiszen tudjuk, előbb-utóbb viszonoznunk kell. Bármi, ami segíthet mégis megnyílnunk ez előtt a szeretet előtt – ami átszövi életünket, ami annak lényegi eleme, aminek ölelésére csupasz lényünk legjobban vágyik –, az hatalmas kegyelem. Kívánom, hogy dr. Benner könyve az olvasó életébe is elhozza ugyanazt a kegyelmet, mint amit számomra elhozott.

Dom M. Basil Pennington, OCSO

trappista szerzetes pap, író, előadó

Előszó

SZERETET, ÖNFELADÁS ÉS SPIRITUALITÁS

Néhány éve egy női olvasóm e-mailben közölte velem, hogy bármennyire szerette is a régebbi könyveimet, az újabb kötetemben olvasottak felháborították. „Nem akarom elhinni, hogy önfeladásra biztatja az embereket – írta. – Pszichológusként mindenkinél jobban kellene tudnia, milyen veszélyes alárendelnünk magunkat valaki másnak!” Felelőtlenséggel vádolt mint lelki vezetőt, „tipikus férfinak” titulált, aki „kritika nélkül elfogadja a hatalommal való visszaélés kapcsolati formáit”. Nagyon úgy tűnt, hogy érzékeny pontra tapintottam.

A következő oldalakon mesélek majd még erről az olvasóról, mert története segíthet megértenünk, milyen hatással lehet az életünkre, ha megadjuk magunkat az isteni szeretetnek. Ugyanakkor véleménye azt is jelzi, hogy az önmagunkról való lemondásnak már a gondolata is mennyire rémisztő tud lenni.

Ami az önfeladás fogalmát illeti, az utóbbi években nehéz idők járnak rá. Egyesek szerint az alárendeltség rokona, mások társfüggőségre vagy az önrendelkezésről való lemondásra asszociálnak a hallatán. Ennek következtében azonnal gyanúra adhat okot, ha valaki vagy valami javára lemondunk önmagunkról.

Ám bármilyen népszerűtlen is, ez a fajta lemondás minden nagy vallásban és spirituális hagyományban kulcsszerepet tölt be az ember lelki útján. Korántsem a gyengeség jele, sőt az erőé, az énközpontúság börtönéből ugyanis csak egy nagyobb hatalom vagy személy előtt való lemondás képes kiszabadítani bennünket. Egyedül önmagunk átadása adhat erőt elszigeteltségünk és elidegenedettségünk legyőzéséhez.

A keresztények általában nagyobb hangsúlyt fektetnek az engedelmességre, mint az önmagukról való lemondásra, de bármilyen szorosan összefügg is ez a két fogalom, több fontos szempontból különböznek egymástól. Amint látni fogjuk, az önfeladás alapvető jelentőségű a keresztény lelkiségben; ez a talaj, amelyen az engedelmesség kifejlődhet. Krisztus nem alkalmazkodást vagy simulékonyságot kér tőlünk, hanem a szívünket akarja. A szeretetünket kéri, és az övét ajánlja fel; arra hív, hogy adjuk át magunkat a szeretetének.

Az isteni szeretet előtt való meghajlás a keresztény spiritualitás magja. Krisztus követése azt jelenti: igent mondunk Istennek, aki egy nagy Igen!-nel fogadott el bennünket. A krisztuskövetést nem nevezhetjük maradéktalanul keresztényinek, ha nem az isteni szeretetre adott válasz a kiindulópontja.

A kereszténység a világ nagy szeretetvallása. A keresztény Isten szeretetként, szeretetben, szeretetért jön közénk, szeretetével udvarol nekünk, és szeretete révén munkálja ki bennünk a változást.

A szeretet – bármilyen elcsépeltté tette is a nyugati kultúrkör romantikus és szentimentális szeretetfelfogása – a legnagyobb erő a világegyetemben. A gravitáció a pályájukon tartja a bolygókat, a magerő egyben tartja az atomot, de egyedül a szeretet képes megváltoztatni az embert.

Egyedül a szeretet képes meglágyítani a megkeményedett szívet. Egyedül a szeretet képes megújítani az elveszített bizalmat. Egyedül a szeretet képes őszinte önfeláldozásra indítani az embert. Egyedül a szeretet szabadíthat ki a félelem zsarnokságából.

Az életben semmi sem fontosabb, mint hogy megtanuljunk szeretni és szeretetet elfogadni. Jézus a szeretetet nevezte meg a lelki fejlődés céljaként. Az analitikus pszichoterapeuták a szeretetet tekintik a pszichés fejlődés alappillérének. Az emberi lét középpontjában a szeretet adásának és elfogadásának képessége áll. Ez az életünk értelme.

Ez a könyv a szeretetről szól, de nem a bájos, szentimentális, hanem az erős, lélekig hatoló fajtáról, és arról a sokszor ellentmondásos tényről, hogy félünk teljesen átadni magunkat neki, pedig pont a szeretet szabadíthat meg bennünket a legmélyebb félelmeinktől. Arról is szól e könyv, hogy milyen következményekkel járhat, ha bármi másra alapozzuk a lelki utunkat, mint arra, hogy átadjuk magunkat az isteni szeretetnek, valamint arról, hogy ha igazán szeretni akarjuk az embereket és Istent, akkor mindenekelőtt úgy kell megismernünk önmagunkat, mint akit Isten mélyen szeret.

A szeretetről szól ez a könyv, ezért az önfeladásról és a spiritualitásról is szólnia kell. A szeretet önmagunk átadására késztet, ez a spiritualitás lényege. A szeretet, az önátadás és a spiritualitás hármasának összefonódása egyrészt a szeretet természetéből, másrészt az emberi természetből fakad.

Carl Jung szerint a szerelem és a spiritualitás több ponton kapcsolódik egymáshoz, és ezek közül az önátadás a legfontosabb. A szerelem „feltételek nélküli hozzáállást követel meg, de teljes odaadást is elvár.”1

Önmagunk feladása legalább annyira része az őszinte szeretetnek, mint a valódi spiritualitásnak. A szeretet önfeledtté tesz, és intimitásra indít. A lelkünk mélyét szólítja meg, azt a részünket, amelyik sóvárogva várja, hogy elszigeteltségét maga mögött hagyva végre tartozhasson valahová, és bizonyosságot kapjon arról, hogy hazaérkezett. A szeretet a lélek nyelvén beszél, miközben a kapcsolódás iránti vágyat ébreszti fel bennünk.

A lelkünk a kapcsolódás és a valahová tartozás vágyától sajog. Senki sem magányra teremtetett. „A teremtett világban semmi sem érzi teljesen otthon magát önmagában – írja John O’Donohue. – Semmi sincs tökéletesen összhangban önmagával.”2

Az elszigeteltség legyőzése érdekében keressük a hidakat az emberekben, a javainkban, a teljesítményünkben. Ám a nyughatatlan emberi szívet egyik sem igazán képes kielégíteni. Embernek lenni azt jelenti: az Istennel való bensőséges kapcsolatra teremtettünk, ezért spirituális természetű a kapcsolódás utáni vágyakozásunk. A személyiségünk spirituális magja a szeretet, a kapcsolódás és az önátadás iránti igényünkből formálódott.

A többség számára nincs rémisztőbb érzés, mint az embertársaitól való teljes elszakítottság. Ugyanakkor semmi sem pezsdíti fel annyira az ember lelkét, mint a szeretetteljes kapcsolódás élménye: ez biztosít afelől, hogy nem vagyunk egyedül, és számítunk valakinek.

A szeretet a kapcsolataink ragasztója, az életerő legmélyebb forrása az ember számára, az egyetlen reményünk az elszigeteltség legyőzésére. A szeretet önmagunk átadására késztet, és a vágyva vágyott bensőségességet és mély kapcsolódást kínálja.

Pszichológusi és lelkigondozói tevékenységem során nagy áldás, hogy ott lehetek olyanok mellett, akik megtanulnak szeretetet adni és elfogadni. Sokat tanulhatok a szeretetről, miközben a pszichés-spirituális egészség és kiteljesedés útján kísérek másokat. A következőkben leírtak zöme ezekből az élményeimből táplálkozik.

Személyes emberi és keresztényi utam azonban talán még fontosabb szerepet játszik ebben a tanulási folyamatban. Ennek során fedezem fel, milyen könnyű annak ellenére is megpróbálni kiérdemelni a szeretetet, hogy tudom: én már mélyen és feltétel nélkül szeretve vagyok. Ennek során ismerem fel azt is, mennyire ellenállok a szeretetnek, amely azt ígéri, megszabadít a görcsös igyekezettől és a félelmektől. Ennek során értem meg, milyen kegyetlenül nehéz igazi fejlődést elérni a szeretet iskolájában. És ennek során tanulom a legtöbbet arról, hogy az egészség és a szentség ígéretét a tökéletes szeretetnek való alávetettség hordozza.

A következőket elsősorban olyan olvasóközönségnek szánom, amely a kereszténység lelki útján jár. A saját utamat Krisztus követőjeként igyekszem kitaposni, és a szeretetről alkotott fogalmaim a keresztény Isten szeretetének megtapasztalásából fakadnak.

A szeretet élménye természetesen – bármilyen megkülönböztetett szerepet kap is a kereszténységben – nem korlátozódik csupán a keresztényekre. A szeretet képessége minden embertársunk életében a teljesség és az egészség csúcsát jelenti, emberi mivoltunk abban teljesedik ki, ha részesülhetünk a szeretet ajándékában. Az itt leírtak tehát nemcsak keresztények érdeklődésére tarthatnak számot, hanem olyanokéra is, akik más spirituális utakat követnek, illetve tudatosan nem is igazán járnak a lelki fejlődés útján.

Az önfeladás, a szeretet és a spiritualitás, vagyis könyvem fő témái, véleményem szerint egyben az életünk fő témái is. A nyugati kultúra üzenetétől eltérően az ember nem az autonómia, hanem a kapcsolódás révén teljesedhet ki. A spiritualitás pedig az ember és Isten közötti alapvető kapcsolat megismerése, a kapcsolaté, amely aztán meghatározza az embertársainkhoz, a világhoz és a legmélyebb énünkhöz való viszonyulásunkat. Ezen az úton haladva pedig a szeretet üdvözöl elsőként: érezteti velünk, hogy igazán ide tartozunk, és végre megnyugodhatunk, mert hazataláltunk.

mindenszentek napja

Tao Fong Shan Keresztény Központ

Hongkong

1.Minden a szeretettel kezdődik

Álljunk meg egy percre, és próbáljunk ki egy gyakorlatot! Cserébe sokat megtudhat saját lelki útja természetéről.

Képzelje el, hogy Isten önre gondol! Vajon mit érezhet, amikor ön az eszébe jut?

Amikor ezt kérem, meglepően sokan mondják, hogy szerintük Isten elsősorban csalódottságot érez velük kapcsolatban. Akadnak olyanok is, akik szerint egyenesen haragszik. A megkérdezettek mindkét esetben úgy vélik, hogy Istennek a bűneik jutnak eszébe először. Véleményem szerint azonban tévednek, ráadásul az ilyen istenkép kialakítása magunkban komoly következményekkel is jár.

Nemrég beszélgettem egy családdal, ahol az édesanya azért hozta el hozzám a tizennégy éves fiát, mert rajtakapta, amint a fiú az ő női ruháit próbálgatta. A szülők megdöbbentek, visszataszítónak érezték fiuk viselkedését, és tudtára adták, hogy Isten is hasonlóan fel van háborodva. Amikor megtudták, hogy a fiú egy ideje – olykor egy hasonló korú barátjával együtt – női ruhát hord, közölték vele, hogy ha nem hagy fel azonnal és véglegesen ezzel a szokásával, nem látják többé szívesen a családban. Ezenkívül afelől is biztosították, hogy Isten ítélete szerint örökkévaló pokol vár majd rá.

Ezek után nem különösebben lepődtem meg, amikor kiderült, hogy a fiú a szüleihez hasonló módon tekint Istenre. Elmondta, hogy tudja, mennyire undorodik tőle Isten, és már nem is imádkozik a bocsánatáért, mert úgysem ura a gondolatainak és a tetteinek. Már túl fájdalmas lenne elé állnia. Meg volt győződve róla, hogy tudja, mit érez vele kapcsolatban Isten: biztosan nem örömöt.

Eszembe jut a családom. A szüleim – brit származásukhoz és az 1950-es és 60-as évek kanadai kultúrájához híven – meglehetősen visszafogottan fejezték ki a szeretetüket. Ennek ellenére mindig egyértelmű volt számomra, hogy nagyon szeretik a bátyámat és engem. Afelől sem lehetett kétségünk, hogy bármit tennénk is, semmi sem változtatna ezen. Olykor persze csalódást okoztam a szüleimnek, ez minden gyerekkel előfordul, de számukra sosem ez volt a legfontosabb. Teljes bizonyossággal állíthatom, hogy mindig mély és feltétlen szeretettel gondoltak rám, ennek köszönhetően pedig nem volt nehéz elhinnem, hogy Isten is hasonlóan viszonyul hozzám.

Attól függetlenül, hogy az életünk során szerzett tapasztalatok alapján milyennek képzeljük Istent, az igazság a következő: az ő szívében túlcsordul a szeretet, és mosoly ül ki az arcára, amikor ránk gondol. Minden embert mélységesen szeret, és korántsem közömbös a teremtményei iránt, sőt kifejezetten elfogult velünk. A keresztény Isten úgy mutatkozott be nekünk, mint aki maga a szeretet, és ez az érzés hatja át a hozzánk fűződő viszonyát is.

DE…

Úgy sejtem, hogy ezek után néhány olvasóm tiltakozni kezd: „De…”. Az előadásaimon is előfordul, hogy ilyenkor közbevetik: „De megfeledkezett a bűnről! A bűn mindent megváltoztat, különösen Isten irántunk való érzéseit.”

Nem értek egyet. Nem feledkeztem meg a bűnről, és a jelentőségét sem próbálom meg kisebbíteni. Hamarosan visszatérek erre a kérdésre, és akkor majd kiderül, mennyire komolyan veszem. Ugyanakkor nem gondolom, hogy a bűn mindent megváltoztatna, tehát Isten irántunk való érzéseit sem. Ő ugyanis nem szeszélyes, nem megingatható. Miképpen a szülők szeretete sem halványul el, még ha olykor éreznek is némi csalódottságot, úgy Isten – akinek a képmására ezek a szülők is teremtettek – irántunk érzett szeretete sem függ a viselkedésünktől. Ha egyes embertársaink képesek így szeretni, vehetjük-e a bátorságot megkérdőjelezni Isten képességét ugyanerre?

A mennyei Atya szeretetét soha nem veszélyezteti a haragja. A harag – különösen az ő esetében – nem jelenti a szeretet hiányát, hiszen az ő szeretete nem puszta érzelem, hanem szerves része a lényének. Milyen jelentéktelen istenünk lenne, ha a tulajdonságai a viselkedésünk függvényében változnának! A keresztény Isten nem ilyen. Ő késedelmes a haragra, és irgalmas (lásd 2Mózes 34,6, ami megismétlődik a Jóel 2,13-ban és még számtalan helyen a Szentírásban). Mennyire más, mint az az isten, akit a magunk képére teremtenénk!

Mint említettem, az arról való elképzelésünk, hogy milyennek lát bennünket Isten, meghatározza a lelki utunkat. Gondoljunk csak bele, hogyan követnénk Krisztust, ha azt feltételeznénk, hogy az Úr undorodva, csalódottan, lemondóan vagy haragosan tekint ránk!

Egy efféle istenhez való viszonyunkat elsősorban az elismerését kivívni hivatott erőfeszítéseink határoznák meg. Ahelyett, hogy elengednénk magunkat a jelenlétében, igyekeznénk a lehető legjobb teljesítményt nyújtani előtte. Az iránta való bármiféle engedelmességünket nem a szeretet, hanem a félelem motiválná, és nem igazán tudnánk őszintén odaszánni neki az életünket. Az odaszánás egyfajta feszültségmentes ellazulást igényel, amire csak akkor vagyunk képesek, ha biztonságban érezzük magunkat. Hogyan is gondolhatná bárki, hogy egy olyan isten jelenlétében, aki folyton a hibáival és a bukásaival van elfoglalva, biztonságban érezné magát, és képes lenne ellazulni?

Sok ilyen keresztényt ismerek. A fejezet elején említett szülőpár szerint a keresztény élet azt jelenti, hogy a bűnt lehetőleg elkerülve igyekezzünk megfelelni az isteni elvárásoknak. Nos, ez így nem sok teret hagy a kegyelemnek, Isten örömteli megismerésének és a szeretetében való megpihenésnek. A fiú édesapja győzködött: keresztényként tudnom kellene, hogy a mennyei Atya és a bűn nem fér meg egymás mellett. Nem kívántam teológiai vitákba bocsátkozni, de egyértelmű volt: ez az apa, miközben elismerte Isten szentségét, egyáltalán nem értette, mit jelent, hogy Krisztus testté lett. A keresztény Isten nem fordul el undorodva a bűnösöktől, sőt közeledik felénk, és megváltó jelenlétébe hív bennünket.

Így talán nem meglepő, hogy azok a keresztények, akik szerint Isten elsősorban a bűneinkkel foglalkozik, maguk is hajlamosak erre helyezni a hangsúlyt. Sőt mintha kifejezetten úgy vélnék: azzal, hogy ennyire komolyan veszik a bűnt, épp a tiszteletüket fejezik ki az Úr iránt. Kényelmetlenül feszengnek, ha valaki Isten szeretetét hangsúlyozza; ilyenkor úgy érzik, azonnal fel kell hívniuk a figyelmet az Úr bűn iránt érzett gyűlöletére is. Még ha elméletben egyet is értenek az isteni szeretet tényével, sajnos nem sokat tapasztalnak meg belőle.

Micsoda változást hozhatna az Istennel való kapcsolatomba, ha megérteném, hogy ő fülig szerelmes belém! Mondhatni, belém van habarodva, sőt bolondul értem. Mélységes, határtalan, féktelen szeretetet érez irántam, és pont olyannak szeret, amilyen vagyok. Tisztában van vele, hogy bűnös vagyok, nem lepődik meg a bűneimen, de ezek a legkevésbé sem csökkentik az irántam érzett szeretetét.

Az olvasó talán azon kapja magát: szívesen elhinné, hogy ez valóban így van, de még nincs meggyőződve róla. Szerencsére nem kell bizonytalanságban maradnunk Isten irántunk való érzéseit illetően, mert Jézus életéből és tanításaiból mindenre egyértelműen fény derül.

A TÉKOZLÓ APA

A tékozló fiú példázatában Jézus csodálatos képet fest Isten szeretetéről. A Bibliáink utólagosan hozzáadott fejezetcímei azonban nem mindig pontosak, hiszen a példázat nem a fiú tévelygéseiről, hanem sokkal inkább az apa jelleméről szól. Az ő tékozlása – bőkezű, pazarló szeretete – áll a középpontban. Ez a klasszikus történet (Lukács 15,11–32) a mai napig a kedvencem a Szentírásból.

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy gazdag ember, akinek két fia volt. Egy napon a kisebbiknek elfogyott a türelme, és, mert nem tudta kivárni apja halálát, kikérte az örökségét. Az apa szomorúan, de beleegyezett, és odaadta a vagyon felét a fiúnak, aki rögvest útnak is eredt egy távoli országba, ott a teljes vagyont elherdálta, és a nyomor küszöbére kerülve disznópásztornak állt.

Egy napon a disznók között üldögélve az otthoniakra gondolt, és eszébe ötlött, hogy még az apja szolgáinak is jobb a soruk, mint neki. Hazatért tehát, hogy bocsánatot kérjen, és szolgának álljon a háznál. Az apa nagyon megörült, amikor meglátta a közeledő fiút. Futva sietett elé, a köntösét a vállára terítette, a gyűrűjét az ujjára húzta. Lakomát rendezett a tiszteletére, és megparancsolta szolgáinak, hogy vágják le a legkövérebb borjút.

Mindezek hallatán az idősebb testvért elöntötte a harag. Míg felelőtlen öccse távol volt, ő hűségesen végezte a feladatait, és sosem kért többet, mint amiért megdolgozott. Mégsem rendeznek ünnepséget a tiszteletére! Jogos felháborodásában nem is akart részt venni a lakomán.

Az apán volt a sor, hogy kiengesztelje őt. „Kedves, hű fiam – szólította meg szelíden –, te mindig mellettem voltál, mindenem a tiéd. De most meg kell ünnepelnünk a testvéred hazatérését, mert ő halott volt, de visszatért az életbe; elveszett, de előkerült. Gyere, mulass velünk!”

Valahányszor elolvasom ezt a történetet, melegség járja át a szívem, és megnyugszom Istenben. Eszembe jut, hogy ő ahelyett, hogy a bűneimet sorolná, szeretettel tekint rám. Amikor meglátom az Atyát, aki elém szalad, a bűneim lehetséges büntetése miatt érzett minden félelmem szertefoszlik. Miért maradtam olyan sokáig távol? Hogyan is gondolhattam, hogy Isten szolgaként fogad majd vissza? Hát persze, hogy soha nem kell félnem visszatérni hozzá, bármit követtem is el, hiszen nem a viselkedésemtől függ a szeretete!

Miközben könnyen azonosulok a fiatalabb fiúval, a bátyját talán még közelebb érzem magamhoz. Tökéletesen meg tudom érteni ezt a kötelességtudó, szorgalmas, engedelmes fiút. Abban is könnyű közösséget vállalnom vele, ahogyan sajnálja önmagát, és neheztel az apjára annak nagylelkűsége miatt. Mennyire vágyhat rá, hogy megpihenhessen az apja szeretetében!

A történet feszült ponton ér véget: nem tudjuk meg, hogy az idősebb fiú képes lesz-e felhagyni az erőfeszítéseivel, hogy kiérdemelje apja szeretetét, és az unszolásnak engedve elfoglalja-e az őt megillető helyet a lakomán.

Nekem is van egy olyan részem – talán mindnyájan így vagyunk ezzel –, amely ki akarja érdemelni Isten szeretetét. A történetben mindkét fiú beleesik ebbe a csapdába, és mindkettejüknek meg kell tanulniuk a leckét: az Atya szeretete nem gyermekei viselkedését, hanem saját jellemét tükrözi. A tetteim – akár felelősségteljesek, akár felelőtlenek – lényegtelenek. A felelősségteljes gyermeki magatartás nem erősíti, a felelőtlen nem gyengíti Isten szeretetét.

Milyen nagy szükségünk van arra, hogy ezt elhiggyük! Ha sikerülne, egészen másként követnénk Krisztust.

Kiadja a Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon/fax: (1) 466 9896

E-mail: harmat@harmat.hu

Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Felelős szerkesztő: Gér-Bódiss Tímea

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Borítótervezés és tördelés: Lente István

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Libre Bodoni – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License

Zilla Slab – SIL Open Font License