„Megállni, menni, mondd, mi célja van?

Nézz jobbra, balra, minden céltalan.”

(Kosztolányi Dezső)

Emlékül Zákányszék

(Lengyelkápolna)

egykori és mai lakosainak

00. fejezet

1950. augusztus 6., Zákányszék, 20.30

A férfi ingatag léptekkel haladt a kocsma épülete felé. A nap már alábukott a látóhatár mögé, a nappal lassan estébe fordult, és néhány fecske csivitelve húzott el a feje fölött a vöröslő égbolton. Megtett néhány lépést, aztán tanácstalanul nézett hol jobbra, hol balra, pedig már ezerszer megtette ezt az utat, majd, mint akit hirtelen ér a felismerés, továbbment az épület felé.

Ahogy odaért a bejárathoz, erősen megmarkolta az ajtófélfát, és óvatosan belépett a félhomályos helyiségbe. Megigazította félrecsúszott öltönyét, és elindult a pult felé.

Az apró kocsmában csupán néhány asztal fért el, körülöttük hosszú lócák, de az esti órák ellenére csak kevesen ültek bent egy sörbe vagy fröccsbe kapaszkodva. A világításról csak az olajlámpások fénye gondoskodott, ami alig tört át a sűrű cigarettafüstön.

Ahogy a férfi elhaladt az asztalok mellett, a beszélgetés hirtelen abbamaradt, szinte csak néhány pillanatra, amíg a vendégek felmérték, ki lépett be a helyiségbe, majd újra folytatódott, de immár érezhetően kisebb hangerővel.

– A rosseb ette ide még ezt is – morogta valaki a sarokból. – Maradt volna inkább a palotájában.

– Ne olyan hangosan – csitította a mellette ülő.

– Márpedig én nem maradok itt – gördítette le a maradék fröccsöt a társa, és kiviharzott az épületből.

A férfi eközben odalépett a pulthoz, és maga alá húzott egy széket.

– Jó estét, Kiss elvtárs, miben segíthetek? – kérdezte a söntésben álló idős hölgy, kezében egy vörösboros kancsóval. – Esetleg tölthetek valamit?

– Vankó elvtársnő! – ragyogott fel a férfi arca, miközben a tudata lassan kezdett kitisztulni. – Bár nem ezért jöttem, de természetesen nem utasíthatom vissza a kedvességét – folytatta, miközben mohón megragadta a kitöltött italt. – A férje…

– Rezső kint van a földeken, mert nem fognak végezni a tárcsázással, ezért addig dolgozik, ameddig még világlik – fojtotta el Kiss szavait a nő. – Miben segíthetnék az elvtársnak? Tudja, hamarosan zárunk.

– Értem én magát, hogyne érteném, de tudja, pártbizottsági ülés lesz, és szükségem lenne néhány liter borra.

Bár érezte, néha összefolynak a szavai, és a söntéspultban is meg kell kapaszkodnia, Kiss megpróbálta összeszedni magát, és a nőre villantott egy megnyerőnek vélt mosolyt.

– Még tartozik nekünk a múltkorival is.

– Ne úgy gondoljon rá, hogy erre nekem van szükségem – folytatta Kiss. – Ahogy mondtam, a pártbizottság részére lesz.

– Nekem az ugyanaz – felelte kimérten a nő.

A vendégek eközben lassan hazaindultak, mert többségük kint lakott a tanyákon, ahova gyalogszerrel is bő félóra volt eljutni.

– Köszönjük, Margitka – intett a kocsmáros felé egy idősebb férfi, majd kalapot húzott a fejébe, biccentett, és kilépett a zákányszéki estébe.

– A pártbizottság azon dolgozik, hogy a településünk csillaga minél fényesebb legyen, és ehhez szükségünk van a segítségükre – fűzte tovább a szót Kiss, miközben kiürítette a poharát. – Ennyit csak nem akar megtagadni tőlünk.

– Kiss elvtárs, ötvennyolc év alatt megéltem én már mindent, de nekem ne meséljen, hogy néhány pohár bor miatt fog jobb döntéseket hozni. Tudom, hogy nem fog fizetni! Mert ez a Párt érdeke, ahogy mondani szokta.

– Elvtársnő, ne legyen ennyire ellenséges velem.

– Későre jár…

– Azt ugye tudja, hogy ha akarom, akkor örökre bezárhatja ezt a helyet? – váltott hangnemet Kiss. – Vagy csak másnak adjuk oda, maguk meg maradnak azon a csík földjükön.

A nő összeszorította a száját, és próbált uralkodni magán. Tudta, hogy a másiknak igaza van.

– Sokkal jobban jár, ha együttműködik. Hány hold földjük van maguknak?

– Öt.

– Pedig három is elég lenne, nem gondolja? – folytatta Kiss, és a nő felé tolta az üres poharat.

– Ha maga mondja.

– Nem mondok én semmit, csak hangosan gondolkodom – mosolygott a férfi, majd ajkához emelte az újratöltött poharat. – Tudja, sok mindent el tudok intézni.

– Értem, Kiss elvtárs. Szükségünk van a földre. Itt mindenki ebből él.

– Ez csak természetes, de szeretnénk igazságosan szétosztani mindent, és lehet, hogy valakinek nagyobb szüksége lenne rá.

A hátuk mögött megnyikordult az ajtó, és egy idős férfi sétált be rajta. Ruhájáról leverte a port, nagyot krákogott, és a pult mögé sétált.

– Jó estét, Kiss elvtárs. Minden rendben van, Margit?

– Igen, de hozz hátulról egy demizson bort az elvtársnak.

– És kifizeti?

– Csak hozd már! – csattant fel a nő, miközben próbálta visszafojtani a könnyeit.

– Köszönöm a kedvességüket – felelte Kiss, és újra maga elé tolta az üres poharat. – Ígérem, nem leszek hálátlan.

– Nem vagyok kíváncsi az ígéreteire – morogta a háta mögött a férfi, miközben eltűnt az egyik ajtó mögött.

A kocsmában megült a csend, és ahogy az egyik lámpásban kialudt a láng, a sötétség is egyre inkább rájuk telepedett. Egyikük sem akart megszólalni, míg végül a nő töltött egy újabb pohárral.

A férje pár perc múlva megjelent egy demizsonnal, és letette Kiss lába mellé.

– Szeretnénk bezárni, megkapta, amit akart.

Kiss kiitta a maradékot, és ahogy lekászálódott a székről, érezte, hogy egy pillanatra megbillen, de sikerült visszanyernie az egyensúlyát.

– A Párt nevében nagyon hálás vagyok az önzetlenségükért – mosolygott bambán Vankóékra. – Ami a Párt érdeke, az az önöké is – folytatta, de úgy tűnt, ez nem hatotta meg a két öreget. – Jó éjt!

Megmarkolta a demizson fülét, és bizonytalan léptekkel elindult kifelé.

– Hogy vinne el téged is a patás ördög! – sziszegte a háta mögött a nő, de Kiss ezt már nem hallotta meg.

A zákányszéki éjszaka ezúttal is csöndes volt, csak egy kutya ugatott valahol a távolban. A templom körül elszórva álló házakból se fény, se hang nem szűrődött ki. Lassan elindult hazafelé, de a közvilágítás hiányában csak nehézkesen haladt végig a főutcán. Egy pillanatra megállt, letette a bort, és próbált mélyeket lélegezni, hátha a friss levegőn kicsit kitisztul a feje. Ekkor mintha zajt hallott volna a háta mögül. Körbefordult, amitől megint majdnem elvágódott, de nem látott semmit. Bizonyára csak képzelődik.

Újra elindult, míg végül elért a község legnagyobb házához. Megkapaszkodott a kovácsoltvas kapuban, majd még egyszer hátranézett, de csak a sötétség nézett vissza rá.

Ahogy belépett a házba, a nappaliban a felesége várta, aki kérdőn nézett a láthatóan részeg férfira.

– Látom, megjöttél.

– Meg – felelte Kiss, de nem igazán akart beszélgetni.

Letette a bort a fal mellé, zakóját az egyik székre akasztotta, majd elindult a hálószobája felé, és öt perccel később hangos horkolással zuhant bele az éjszakába.

01. fejezet

1950. augusztus 7., Zákányszék, 10.05

Kiss Imre erős fejfájással ébredt, és az előző esti hazatérésével kapcsolatban is volt néhány homályos folt az emlékezetében. Ránézett az órára, és megnyugvással dőlt hátra, hogy van még ideje elkészülni. Persze abból sem csinált volna különösebb problémát, ha netán késik, hiszen a település párttitkáraként és a pártbizottság elnökeként neki aztán nem kell magyarázkodnia.

Felhúzott egy tiszta nadrágot, kiválasztott egy fehér inget, majd lement az alsó szintre, hogy megmossa az arcát. A tükörből egy kissé talán túlságosan is nyúzott arc nézett vissza rá. Bár a negyvenes évei közepén járt, a haja pont olyan fekete volt, mint fiatalkorában, nem is őszült, nem is kopaszodott, de a bőre szinte ráfeszült a koponyájára. Szemeit sűrűn hálózták be a vérerek, de ezt csupán a kialvatlanságra fogta.

Miután megállapította, hogy a helyzet nem olyan tragikus, a konyhában keresett némi harapnivalót, mert a bőséges reggeli általában megszüntette a fejfájást. A kamrában több rúd kolbász lógott egy kampóról, mellette egy hatalmas tömb sajt, amit a múlt héten tukmáltak rá, és talált némi sonkát is az alsó polcok egyikén.

Töltött magának egy pohár szódát, de a gyomra kellemetlen hanggal jelezte, nem esik jól neki a víz, ezért inkább töltött bele egy kevés bort. Épp csak az íze miatt. Miközben reggelizett, megpróbálta végiggondolni, mi vár rá a nap folyamán. Hamarosan kezdődik a pártbizottsági ülés, de más érdemleges dolog nem jutott eszébe. Úgy vélte, a mai napon talán nem muszáj megerőltetnie magát.

Előre borítékolta, hogy a megbeszélés nem vezet majd sehova, mert a tagság fele alkalmatlan a pozíciójára. Nagyon jól tudta, hogy kit és miért választottak be a bizottságba, de ez még nem jelenti azt, hogy jól is végzik a munkájukat. Ott van az a szerencsétlen Kovácsik, aki a vasútállomás mindenese, szinte mindenki megfordul nála, aki be akar menni Szegedre, de az agitációs munkája egy kalap szart sem ér.

Simonfai doktor legalább rendesen ellátja a feladatát. Mint a község állatorvosa napjában jár ki a tanyákra, és miközben eldiskurál a kehes lóról meg az elapadt tehénről, mégiscsak felvilágosítja azokat a tanyasi népeket. Persze ő is csinálhatná jobban, de szódával elmegy.

Miután befejezte a reggelit, felvette a zakóját, és leült elolvasni a múlt heti Szabad Népet. Kiss nappalija, bár nem volt kifejezetten fényűző, de aki belépett a házba, az akaratlanul is megdöbbent attól a kontraszttól, ami a többi portával szemben jellemezte.

A falon egy értékesnek tűnő festmény lógott, mert úgy érezte, ez egyszerűen illik a pozíciójához. A döngölt agyag padló helyett lécekből ácsolt parketta borított mindent, rajtuk elegáns szőnyegekkel. Az ülőgarnitúrát Szegedről hozatta, a sarokban pedig egy üvegezett vitrin állt, amiben néhány márkás ital sorakozott. Az apró komód Pestről érkezett, bár egyelőre üresen állt, és nem igazán tudta, mit is kezdjen vele.

Miközben olvasott, egy pillanatra eszébe jutott, hol lehet a családja, hiszen hétfő délelőtt általában otthon vannak, de aztán egy vállrándítással nyugtázta, hogy legalább addig sem zavarják.

Miután végzett a vezércikkel, összehajtotta az újságot, cipőt húzott, és kilépett az ajtón. A növények szomorúan kókadoztak a kertben, amit a felesége tartott rendben, egyre kevesebb sikerrel. Az augusztusi eget sötét felhők tarkították, és Kiss úgy vélte, ebből akár kiadós eső is lehet délután, ami talán feltámasztja a virágokat a kerítés mentén.

Bezárta az ajtót, majd a kaput, és felpattant a fekete Csepel motorjára. Ugyan a községháza, ahol az üléseket tartották, alig egy köpésre volt a háztól, de rangon alulinak érezte volna, ha gyalogolnia kellene. Ráadásul, ha megtehette, hogy vásároljon magának egy motort, akkor miért ne használná?

A Csepel elsőre beindult, és Kiss lassan kikanyarodott a község főútjára, amit csak jóindulattal lehetett annak nevezni, lévén Zákányszéken épp csak néhány utca futott keresztül. Amióta az eszét tudta, a környék szétszórt tanyákkal volt tele, és az ott lakóknak eszük ágában sem volt elköltözni onnan. A megélhetés az alföldi homokon nem volt könnyű, de a tanyasi emberek többsége semmiért nem cserélte volna el másra.

Miért is tették volna? Volt külön iskolájuk, orvos is rendszeresen járta a vidéket, és miután kiépült a gazdasági vasút nyomvonala, Szeged is egyre elérhetőbb lett számukra. Később a sok elszórt porta mellett szép lassan kiépült a tanyaközpont, ami magával hozta a lassú fejlődést és az infrastruktúra kiépülését.

Kaptak postát, rendőrőrsöt, anyakönyvvezetői hivatalt, napközi otthont, szatócsboltot és persze kocsmát, míg végül az év elején határozat született Zákányszék községgé alakulásáról. Egyre több ház jelent meg a templom és a kocsma vonzáskörzetében, de a lakosság zöme még mindig odakint lakott a tanyákon.

Kiss bezzeg hamar ráunt a kétkezi munkára. Miután otthagyta a családi fészket, egy ideig béresként dolgozott, a felszabadulás után hamar belépett az MKP-be, és szakított a földmunkás élettel. Életét ezután kizárólag a Pártnak szentelte, és a megyei vezetők nem voltak hálátlanok.

Ideje nagy részét pártmunkával töltötte, segített a helyi tszcs megszervezésében, majd egyengette a Petőfi Tsz megalakulását. Nem kellett hozzá sok idő, hogy maga mögött hagyja a tanyasi életet, és a párttitkári kinevezése végképp új vágányra terelte az életét. Felépítette a községben egyedülálló kétszintes házát, és egyre jobban élvezte a pozíciójával nyakába szakadt jólétet.

Persze nem kellett mindenkit rábeszélni a Pártnak felajánlott adományokra, mint tegnap az idős Vankónét, mert az emberek tudták, hogy a keze messzire elér. Szívesen félrenézett, ha valakinek tejhátraléka volt, és a megfelelő ellenszolgáltatásért cserébe képes volt rugalmasan kezelni a határidőket.

Nem akasztotta meg, hogy egy gazda vágási engedélyt kapjon, és ilyenkor nem kevés füstölt áru vándorolt át a saját kamrájába, amit nem győztek megtoldani néhány liter pálinkával. Mindennek megvolt az ára, és az emberek tudták: Kiss Imrével lehet beszélni, csak a módját kell megtalálni.

Megelőzött egy lőcsös kocsit, majd leparkolt a templom épülete mellett. Az ég egyre sötétebb árnyalatot öltött, de az esőnek még nyomát sem látta. Átsétált az út túloldalára, ahol a községháza épületének fehérre meszelt falai világítottak a szürkülő délelőttben.

– Jó reggelt, Kiss elvtárs! – köszönt valaki a háta mögül, de mire megfordult, már csak egy elhaladó szénásszekeret pillantott meg.

Kiss belépett az épületbe, és megpróbált észrevétlenül eljutni az irodájába, de mintha csak őt várta volna, az egyik ajtón kilépett a községházát vezető Simiczné, és tudta, nem lesz könnyű szabadulni tőle.

– Jó reggelt, Kiss elvtárs!

– Magának is, elvtársnő. Ha nem haragszik, hamarosan kezdődik a pártbizottsági ülés, és…

– Tudok róla – vágott a szavába az asszony.

Az öltözéke messze nem volt olyan igényes, mint a párttitkáré, és a férfi szerint a virágmintás blúz inkább giccses volt, mint elegáns, de igyekezett ezt nem szóvá tenni. Végtére is kedvelte a nőt, mert nem zavarta a köreit, és ez akkor sem lesz másként, ha majd hivatalosan is megválasztják tanácselnöknek, de a kelleténél mindig többet beszélt, és a sok beszéd gyakran csak üres fecsegés volt.

– Ezúttal a Nőtanács elnökeként szeretnék önnel beszélni – kezdte volna Simiczné, de most Kiss fojtotta belé a szót.

– Az a Nőtanács, amit hivatalosan nem is hagytunk jóvá.

– Mégis kinek kéne a női tagság politikai nevelését ellátni, ha nem a Nőtanácsnak? Pont ezért lenne rá szüksége a pártszervezetnek.

– A politikai nevelés a felkészültségtől függ, és semmi köze ahhoz, hogy nadrágot vagy szoknyát hordok. Ismerem az úgynevezett „tanácsuk” tagjait, és ne haragudjon, elvtársnő, de nem gondolom, hogy alkalmasak lennének a feladatra.

– És ezt maga el tudja dönteni?

– Igen, és el is fogom dönteni. Most pedig, ha megbocsát, rengeteg dolgom van – felelte Kiss, és faképnél hagyta a hitetlenkedő arcot vágó Simicznét.

Végigrobogott a folyosón, majd belépett az utolsó irodába, és bevágta maga mögött az ajtót. A berendezés a legtöbb helyiségben igencsak spártai volt, Kiss azonban nem elégedett meg ezzel. A bársonnyal borított szék jóval kényelmesebb volt, mint a többi helyiségben lévő, amiket jobbára másoktól koboztak el. A sötét, masszív íróasztal nemcsak elegáns volt, de valamiféle előkelőséget is sugárzott, míg a falon egy Rákosi-portré és egy alföldi tájkép fogadta a belépő vendégeket. A sarokban álló szekrényben metszett üvegpoharak sorakoztak, és Kiss úgy érezte, az értekezlet előtt nem baj, ha legurít egy pohárkával.

Az előtte heverő iratkupacból kihúzott egy lapot, amit a bizottság szervezési felelőse, Dóczi Péter szignózott, és az elmúlt hónapok eredményeit foglalta benne össze. Kiss ugyan elégedett volt a munkájával, de érezte, hogy a nyár végén fel kell pörgetni valamivel a községet. Növelni kell a párttagságot és ez által a bevételeket is.

Nem is vette észre, hogy elszaladt az idő, kortyolt még egy utolsót, majd elindult a folyosó végi tanácsterembe. A bizottsági tagok halk duruzsolása hirtelen abbamaradt, és mindannyian a párttitkárra emelték tekintetüket.

– Jó napot, elvtársak – köszöntötte őket Kiss, és leült az asztalfőre. – Ígérem, nem rabolom túl sokáig az idejüket. Értékeljük az elmúlt heteket, megbeszéljük a feladatokat, és utána le is zárom az ülést. A jegyzőkönyvet Berta elvtárs vezeti a szokott módon, és egyúttal meg is kérném, hogy foglalja össze a pénzügyi helyzetünket.

– Köszönöm, Kiss elvtárs – nézett a többiekre az erősen kopaszodó, szemüveges férfi, aki a bizottság könyveléséért volt felelős. – Ahogy arra már korábban is utaltam, a havi tagdíjakból nem érkezik be elegendő bevétel, ezért szükséges növelni a taglétszámot. Hiába fizetnek az értelmiségiek öt forintot, jobban járnánk, ha növekedne a téesztagok száma, és tőlük gyűjtenénk be hármat, mivel ők vannak többségben.

– Erre is rá fogunk térni.

– Akkor folytatom. A tagfelvételi díj még mindig nagyon alacsony, és a járási bizottságtól kapott összeg sem fedez mindent. Én jelenleg két megoldást látok. Egyrészt növelni kell az önkéntes befizetést, erre a tanácsválasztás jó alkalom lenne. Másrészt a szüreti bál bevételeinek egy része is hozzánk csorogna be.

– Köszönöm. Ez kiváló ötlet. Magam is amondó vagyok, hogy a taglétszám növelése lenne az elsődleges szempont. Simonfai elvtárs?

A község állatorvosa alig fért el a széken, a gombok kétségbeesetten próbálták összetartani az ingét, borvörös arca erősen izzadt, és láthatóan zavarban érezte magát.

– Azt hiszem, én mindent megteszek, de odakint még mindig sok a maradi, fafejű paraszt.

– Kaptunk néhány új brosúrát a járási bizottságtól, amiket magának kéne szétosztania a következő napokban – rendelkezett Kiss. – Ez talán ösztönzőleg hat majd rájuk, és nemcsak a párttagságra, de a téeszre is gondolok. Beszélni fogok erről a vezetőséggel, mert ez nekik is éppolyan fontos. Az irodámból majd elviheti őket. Viszont szeretném hangsúlyozni, hogy egy kicsit nagyobb hatékonysággal kéne ezt a feladatot ellátni. Kapcsoljon magasabb fordulatszámra, végtére is éjjel-nappal odakint van.

– Értettem, Kiss elvtárs! Tudja, nem rajtam múlik, de a tanyasi ember igazán makacs egy jószág…

– Maga pedig ért a jószágokhoz, hiszen állatorvos – nevetett Kiss, és a többiek kényszeredetten vele nevettek. – Dóczi elvtárs, mit tud ehhez hozzátenni?

A belterületi iskola tanítója kicsit meglazította a nyakkendőjét, és elégedetten nézett a többiekre. Akárcsak Kiss, ő is adott a megjelenésére, mert ahogy azt gyakran elmondta, mégsem léphet úgy a diákok elé, mintha csak az ágyból kelt volna ki. Kerek arcán kétnapos borosta virított, és látszott rajta, hogy alaposan megválogatja a szavait.

– Köszönöm szépen, és egyetértek Berta elvtárs felvetésével. A tervekről korábban készítettem egy feljegyzést, amit már elküldtem önnek. A szüreti bál szervezését természetesen bízzák rám, bár gondolom, egyeztetni kell Simicznével is…

– Ez ne legyen gond – szakította félbe Kiss.

– Rendben van. Felskicceltem egy vázlatot, milyen felajánlásokat kell kérjünk, illetve kivel kell még egyeztetni. Esetleg hívhatunk valakit Szegedről, az ottani pártszervezetből. Vagy a megyéből.

– Kiváló gondolat!

– Szeretném megjegyezni, hogy ha hamarabb akarunk bevételhez jutni, akkor a szüreti bál kicsit messze van. Esetleg a szeptember eleji kisboldogasszonyi ünnepre szervezhetnénk egy előadást.

– De hát a legutolsó még a háború előtt volt – szólt közbe Simonfai doktor.

– Annál jobb. Az emberek szeretnek a szépre emlékezni – jegyezte meg Kiss. – De nem tudom, akad-e helyben elég ember, és az idő is szorít.

– A kisiskolásokkal egy rövidebb műsort össze tudok állítani – erősködött tovább a tanító. – Örülni fognak, mert addig sem kell odakint dolgozni a földeken.

– Nos, rendben van, akkor erre visszatérünk, mondjuk a hét második felében. A brosúrák és más pártanyagok terjesztésében maguk is segíthetnek – bökött a párttitkár a két, eddig szótlan tag felé.

Kovácsik Lajos, a zákányszéki vasútállomás mindenese zavartan túrt bele bozontos hajába, hogy kicsit enyhítse a zavarát. A mellette ülő Oltványira nézett, aki több holdnyi területen termesztett fűszerpaprikát a Valéria téri piacra, de most ő is csak némán nézett maga elé.

– Oltványi elvtárs, maga ráadásul elég sokat forgolódik a parasztok között.

– Hát, én mondtam nekik, hogy lépjenek be a téeszbe – próbálkozott az idős férfi.

– Azt hiszem, ennél kicsit több kell. A járásból és a megyéből is le fognak szólni, márpedig én azt akarom, hogy Zákányszék minden szempontból példás község legyen. Hogy áll a békekölcsönjegyzés? – kérdezte Kiss.

– Elnézést, ezt elfelejtettem megemlíteni – vette vissza a szót a könyvelő. – Sajnos a tavalyihoz képest rosszabbul állunk. Azt hiszem, jobban össze kellett volna kapcsolni az őszi mezőgazdasági munkákat a kölcsönjegyzéssel. Nem volt megfelelő a politikai előkészítés.

– Talán több röplapra lett volna szükség – állapította meg az állatorvos.

– Én meg úgy hallottam – szólalt meg végre Oltványi –, hogy ahol erőszakosabban lépnek fel a kuláksággal szemben, ott a parasztság részéről nagyobb a passzivitás.

– És hol hallotta ezt?

– Hát, szó szerint nem így mondták – felelte az öreg. – De sokan húzódoznak emiatt a határban.

– Nem mondom, hogy túlságosan elégedett vagyok – állt fel Kiss, és a falra akasztott Magyarország-térképhez lépett. – A beszolgáltatási versenyben sem maradhatunk alul. Beszéltem a ruzsaiakkal, meg a bordányi téesz elnökével, és nem állunk jól. Valami nagyon elromlott itt az elmúlt hónapokban, fellazult a pártfegyelem.

– Messze van még a szezon vége – szólalt meg a tanító. – A lemaradás is behozható. A jó munkát végzőket jutalmazzuk meg, kaphatnak ruhajegyet, új lábbelit, jobb zsírellátást. Ez ösztönzőleg hat a többiekre is.

– Rendben van, azt hiszem, ez megoldható – értett egyet a párttitkár, de még mindig idegesen járt fel-alá a teremben.

– Oltványi, maga összeírja a jól teljesítőket, és beszél Börcsök elvtárssal a téeszben. Kovácsik elvtárs pedig – fordult a még mindig csendes állomásfőnök felé –, nos, elég, ha kicsit sűrűbben osztogatja a szórólapokat.

Kissnek hirtelen elege lett az egészből. Úgy érezte, magára maradt, egy személyben kell kitalálnia és megoldania a feladatokat, míg a többiek csak az előnyöket élvezik, ami a pozíciójukkal jár. Oltványit és Kovácsikot ki kell tenni a bizottságból, ha nem is azonnal, de minél előbb. A többiek egyelőre maradhatnak.

– Van még valami?

A teremre borult csend azt jelezte, mindenki csak szabadulni akar a kellemetlen helyzetből.

– Rendben van. Akkor Berta elvtárs készít egy jegyzőkönyvet, ami megfelel az elhangzottaknak, és holnap bejönnek aláírni – zárta le az ülést Kiss, miközben érezte, hogy egy pohárka bor segítene elterelni a figyelmét erről a kudarcos délelőttről. – Köszönöm, hogy idefáradtak. A röplapokat majd holnap odaadom. Menjenek nyugodtan a dolgukra, illetve Dóczi elvtárs, esetleg lenne még pár perce?

– Természetesen – felelte a tanító, és megvárta, amíg a többiek kiballagnak a teremből.

Néhány perccel később már Kiss irodájában ültek, előttük egy-egy pohár bor és egy kupica pálinka.

– Nem tudom, mire mennék nélküled – kezdte a párttitkár. – Értem én, hogy nincs nagy választék, de ennél a Kovácsiknál még a doktor kuvaszába is több értelem szorult. Biztos, hogy a Pártnak pont rá van szüksége?

– Annak idején jó ötletnek tűnt, lelkes volt, sok embert ismer, mindenki megfordul nála.

– Úgy látszik, ez kevés.

– És mi a helyzet Simicznével?

– Ne is foglalkozz vele. Politikailag megbízható, különben nem lenne ott, ahol most van – kortyolt a borba Kiss –, de amúgy ártalmatlan. Valamiért fontos neki, hogy több teret kapjanak a nők, külön bizottságot, pozíciókat, de őszintén szólva nem érdekel. Majd, ha hivatalosan megválasztják, akkor foglalkozom vele. Egy kis engedmény itt, meg ott, aztán nem fog a nyakamra járni.

– Akkor a káderkérdések nem is lesznek napirenden?

– Hát, Kovácsik meg Oltványi le lesz cserélve, ezt eldöntöttem. Csinálhatunk egy szabályos szavazást, majd addigra eldöntöm, kit fogunk megválasztani. Beszélek a járási vezetőkkel, van-e valami elképzelésük. Egyelőre azonban van elég gondunk enélkül is, és nem jövök rá, mi futott zátonyra az elmúlt fél évben.

– Te is tudod, hogy a belső tagság kiáll melletted – ürítette ki a poharát Dóczi. – Kaptál valami megrovást odafentről?

– Egyelőre nem, de elébe akarok menni a dolgoknak, ezért is kell hatékonyabban dolgoznunk. Ez a Pártról, de végső soron rólunk szól. Nem akarom, hogy máshova küldjenek, és aztán újra a szarból építsek várat.

– Meg tudom érteni. Ha ez segít, akkor én is aktívabban veszem ki a részem a munkából. Tudod, az értelmiségiekkel jobban szót értek, de hát abból nincsenek sokan. Odakint meg csak a Huszta van. Neki jobb a kapcsolata a tanyasi népekkel.

– Ne is említsd nekem azt az embert!

– Tudom, hogy nem kedvel túlságosan.

– Amiket állít rólam, az mind hazugság! – kelt ki magából Kiss. – Hagyjuk is. Viszont, ha van időd, esetleg elmehetnél hozzá. Ha elbeszélgettek, talán kiderül, kit érdemes megkörnyékezni. Nem biztos, hogy olyan fafejű ott az összes ember.

– Meglátom, mit tehetek.

– Köszönöm.

– És amúgy minden rendben van? – kérdezte Dóczi. – Nyúzottnak tűnsz.

– Kevés alvás, sok munka. Tudod, gyakran vagyok Szegeden, mert ez az elvárás, az ottani elvtársakkal is parolázni kell. Ha nem teszed, akkor nem lesz pénz. Mármint a pártszervezet nem kap semmit, szóval a község járna rosszul. Néha éjszakáig marasztalnak, kocsival már nem hoznak vissza, de nem akarok panaszkodni.

– És ha elmennél pár napra pihenni? Egy hét. Ezen nem múlik semmi.

– Tudom, de maradni akarok – töltött újabb pohárral Kiss. – Úgy érzem, ha nem én csinálom, kiengedem a kezemből a gyeplőt, és ki tudja, merre robogna tovább ez a kocsi.

– Ennyire nem bízol bennünk?

– Dehogynem. Benned is, meg persze mire mennék Berta nélkül, és Simonfai sem csak akkor megbízható, ha a szomszéd kocája elleni készül. A téesz is megfelelő kezekben van, és még sorolhatnám.

– Ahogy gondolod, semmire nem akarlak rábeszélni.

– Köszönöm. Azt hiszem, hazamegyek, megpróbálom kialudni magam, és péntekre összehívok egy újabb ülést. A sarkunkra kell állni, mert ha nem, akkor előbb-utóbb kopogtatni fognak a járási bizottságból.

– Rendben van, akkor én is megyek a dolgomra.

Kezet fogtak, és miután a tanító kilépett az irodából, Kiss magához húzta a boroskancsót. Tudta, ez nem igazán segít, de egy időre talán kisimítja az idegeit. Miközben iszogatott, az előtte tornyosuló kupac alján megtalálta a borítékot, amit hetek óta próbált figyelmen kívül hagyni. Az elmarasztaló levél egyenesen a megyei elnöktől jött.

Pedig olyan jól ment minden, és most mintha kicsúszna a lába alól a talaj. De össze fogja szedni magát. Néhány hét, és megmutatja nekik, nem véletlenül könyökölte ki ezt a pozíciót. Rámosolygott a boroskancsóra, mintha tőle várna segítséget. A gyomra is hangosan korgott, jelezve, hogy ideje lenne egy ebédnek, ezért kulcsra zárta az irodát, majd gyalog indult felfelé a főúton.

A Lengyel család által üzemeltetett vendéglő kifejezetten jó állapotban volt. Szeged bombázásakor számtalan lövedék csapódott a környékbeli tanyákba, de ezt az épületet megóvta az isteni gondviselés. A zákányszékiek csak nagy ritkán tértek be, de a szomszéd falvakból sok volt a vendég, nem beszélve a Baja és Szeged között átutazó kereskedőkről.

Kiss elfoglalta az egyik szabad asztalt, majd kért egy nagy adag lecsót és egy nagyfröccsöt. Rajta kívül csak két ismeretlen férfi kanalazott egy-egy tányér levest.

– Minden rendben van, Kiss elvtárs, elégedett az étellel?

– Köszönöm, Béla, minden tökéletes.

– Ajánlhatok esetleg desszertet? Meggyes pite van ma, a feleségem hajnalban sütötte.

– Egye fene, hozzon egyet. És ha kérhetem, még egy fröccsöt.

Pár perc múlva megérkezett a pite, amitől Kiss kicsit jobb színben látta a világot, pedig az ég egyre csak szürkült a látóhatáron. Amikor letették elé a számlát, hitetlenkedve nézett Lengyelre.

– Azt hittem, jobban a zsebembe kell nyúlnom.

– A desszertet ingyen adjuk. Váljon egészségére.

– Nos, köszönöm szépen, ez igazán nagyvonalú maguktól – állt fel a párttitkár, megveregette a vendéglős vállát, majd hazafelé indult, megfeledkezve a községházánál hagyott Csepelről.

Szeged felől egy lovas kocsi jött szembe, és a bakon ülő idős férfi tisztelettudóan megemelte a kalapját, ahogy elhaladt mellette. Balról egy fekete-fehér macska dugta ki az orrát a lécek között, óvatosan körbenézett, majd átrohant az út túloldalára, és eltűnt egy másik porta kerítése mögött.

Kiss újra az irodájában maradt levélre gondolt, és tudta, nincs sok ideje. Eredményt kell produkálnia, mert az elmúlt pár hónapban egy kicsit szétfolyt a kezei között a munka. Persze semmi sincs veszve, ennél nagyobb nehézségeket is legyőzött már.

Amint hazaért, az egyik fotelbe dobta a zakóját, keresett némi papírt, aztán nekiállt jegyzeteket készíteni. Pár perc múlva úgy döntött, jobban forog az agya, ha tölt magának valamit.

Annyira belemerült a tervezésbe, hogy meg sem hallotta a lépcsőn dobogó lépteket. A fiú a húszas évei elején járt, orra fölött vastag szemüveget viselt, és a tekintete olyan felsőbbrendűséget sugárzott, ami mindig is zavarta Kisst.

– Hát te merre jártál? – nézett fel a papírosból.

– Csak kinn a Halászka dűlőn – felelte a fiú, de látszott, inkább csak illemből válaszol, miközben keresett valami ennivalót a kamrában.

– Szóval megint azokkal a kulák barátaiddal loptad a napot!

– Azok nem kulákok! Becsületes gazdák. Magának meg mi köze ahhoz, kivel töltöm az időmet?

– Vigyázhatnál a szádra! – tolta félre a jegyzeteit Kiss. – Tudom, hogy meg akarnak rövidíteni minket, hiába véded őket.

– Nem tud maga semmit! Volt valaha kint, mondjuk a Szécsiék tanyáján? Hogyan is lett volna!

– Na, most már elég legyen! – emelte meg a hangját a férfi, de ahogy megpróbált felállni, egy pillanatra megbillent, és meg kellett kapaszkodnia a fotelben.

– Látom, ma is be van mákolva – nevetett a fiú, és úgy tűnt, egyáltalán nem tart Kisstől. – Úgysem fog semmit csinálni, mindig csak a fenyegetés van, meg az üres szavak.

– Ne akard, hogy egyszer tényleg beváltsam az ígéretem!

– De nem fogja! Mert nem illik bele abba a képbe, amit mindenkinek mutatni akar – replikázott tovább a srác. – Maga itt a település ura, azt emel ki a porból, akit akar, és akit nem kedvel, azt a sárba tiporja. Amikor meg idejön valami vezető elvtárs, akkor eljátssza nekik a tökéletes családot. Nem is tudom, anyám miért maradt magával.

– Most már tényleg elég volt! – indult meg Kiss a konyha felé, de egy hang megállította.

– Mégis mi folyik már megint?

A nő kérdőn nézett a másik kettőre. Hosszú, szőke haja csigákban és hullámokban omlott a vállára, és látszott, hogy fiatalkori szépségét jól konzerválta az idő. Ruhája ugyan egyszerű volt, de mégis messze elegánsabb, mint a környékbeli asszonyok viselete.

– Imre már megint a tanyasi barátaim miatt szekíroz.

– Miért nem tudja már békén hagyni? – kérdezte a nő.

– Mert kulákokkal tölti az idejét! – fakadt ki Kiss. – Maga is tudja, hogy ez nem jó senkinek. A hírek gyorsan terjednek, aztán majd jön valaki a járási bizottságtól, és megkérdezi, mi közünk van nekünk azokhoz a kulákokhoz.

– De hát nem azok!

– Dénes, kérlek, hagyd ezt ránk. Menj, és inkább csinálj valami hasznosat, majd én elrendezem ezt – ölelte át a nő a fiút.

– Szóval úgy gondolja, ez rendben van így? – kérdezte a férfi, miközben ellépett a másik kettő mellett, és keresett magának egy üveg bort. – Ennek az életnek ára van – mutatott körbe a házban. – Nem magától folyik be a pénz, és ezért nekem mindennap meg kell dolgoznom. Ha egyszer valaki úgy gondolja, hogy Kiss elvtárs családja parolázik a magyar nép ellenségeivel, akkor mi lesz?

Keresett egy dugóhúzót, és dühöngve kitöltött majd’ két deci bort.

– Emlékszik még, hogy éltünk, mielőtt kineveztek? Gondolom, nem akarja újra azt az életet választani.

– És ha igen? – kérdezte a nő, miközben Dénes szép csendben elsomfordált az emelet felé.

Kiss hirtelen nem tudott mit mondani, így végül inkább lehúzta az ital felét.

– Ezt hogy érti?

– Nemcsak a Párt van az életben, meg a téesz, meg a bizottság, meg a fogadások – fakadt ki az asszony.

– De ez kell ahhoz, hogy így éljünk, jólétben, anyagi biztonságban.

– Hagyjuk ezt, Imre. Én elfogadtam, hogy nem tudom megváltoztatni, meg azt is, amit csinál, de Dénesbe ne kössön már bele mindenért.

– Akkor talán ő is legyen egy kicsit belátóbb – hőbörgött tovább Kiss. – Legalább ne ártson nekem, ha már nem partner semmiben.

– Majd beszélek a fejével.

Kiss dühösen visszaült a fotelbe, és a borosüveget letette maga mellé.

– És hol járt ma, hogy egész nap nem volt itthon? – kérdezte végül, aztán így folytatta: – Vagy tudja mit, nem is érdekel.

– Ez így van már egy ideje – szűrte át a szavakat összepréselt ajkai között a nő, de a férjének csak ennyit válaszolt: – Ahogy gondolja, de én most felmegyek az emeletre, és átöltözöm. Itthon lesz vacsoraidőben?

– Még nem tudom, de ha igen, akkor tudni fog róla.

Ahogy a felesége magára hagyta, Kiss visszatért a jegyzeteihez, de úgy érezte, a beszélgetés végleg kizökkentette a korábbi gondolatmenetből. Egy ideig még téblábolt a házban, végül magára kanyarította a zakóját, és kilépett az ajtón.

Bosszúsan indult el a templom felé, és csak akkor jutott eszébe, hogy a motorját a községházán hagyta, amikor az első esőcseppek az arcára hullottak, de már nem akart visszafordulni egy ernyőért. Megszaporázta a lépteit, és néhány perccel később már a kocsma menedékéből nézte a kinti égi áldást.

– Üdvözlöm, Kiss elvtárs! Remélem, jól haladtak a bizottsági munkával – jegyezte meg kissé epésen a kocsmáros.

– Vankó elvtársnő, látom, még nem bocsátott meg nekem! Én állom a szavam, és hamarosan olyan fejlődés indul itt, amit nem látott eddig.

– Ha maga mondja.

– Nem akarom én kihasználni magukat! De hogy lássa, nemcsak üres szóvirág az egész, hozzon nekem bort, amíg kitart ez a néhány bankó. – És a pulton némi pénzt tolt át a nőnek. – Leülök ott hátul, és ha látja, hogy üres a poharam, akkor csak töltsön. Ha meg ez a pár Petőfi nem fedezi tovább az estét, csak szóljon nyugodtan.

Kiss magára hagyta az értetlenül álló Vankónét, és helyet foglalt az egyik asztalnál. Pár pillanat múlva elé tettek egy kancsó bort, egy poharat, grátisznak pedig egy pálinkát. Az ital gyorsan fölmelegítette, és ahogy kinézett az ablakon, egyre kevésbé zavarta az odakint szemerkélő eső.

Megpróbált újra visszatalálni a korábbi gondolataihoz, de végül újra a feleségével való vitánál lyukadt ki, meg annál a semmirekellő Dénesnél, s miközben ezen fortyogott, a bor is elfogyott, és már a második kancsót rakták le elé.

Az időjárás elől mások is a kocsmába menekültek, és a legtöbben értetlenül nézték a magányosan iszogató párttitkárt.

– Már tegnap is ideette a fene – morogta egy idős férfi, miközben lerázta a kalapjáról a vizet.

– Inna inkább otthon a palotájában – kontrázott valaki mellette, de azért lehalkította a hangját, nehogy Kiss meghallja.

Az emberek jöttek-mentek, többségük épp csak egy óvatos pillantást vetett az egyre tompábban maga elé meredő Kissre, aki szinte alig vett tudomást a külvilágról.

– Csak helyre kell hozni… – motyogta maga elé.

Azt sem igazán vette észre, amikor megálltak az asztala mellett.

– Legalább annyi önbecsülés lenne magában, hogy esténként otthon marad, és békén hagyja a tisztességes embereket.

Kiss álmatagon felpillantott, és hunyorognia kellett, hogy kitisztuljon a látása. A magas, nyúlánk férfi jéghideg tekintettel nézett le rá. Őszbe vegyülő hajából esővíz csorgott a padlóra, az inge is átázott, de az arca szilárd eltökéltséget sugárzott. Látszott, cseppet sem érdekli a ruházata.

– Huszta elvtárs, micsoda… kellemes… meglepetés.

– Én nem vagyok a maga elvtársa, ezt nagyon jól tudja. Ahogy azt is, hogy csak azért úszta meg a bíróságon, mert megvannak a kapcsolatai, de én nem felejtek.

– Már ezerszer megbeszéltük, hogy… hogy baleset volt, és nekem semmi… semmi közöm hozzá. Én voltam az első, aki orvost hívott – mentegetődzött Kiss, de érezte, nyelve egyre inkább akadozik a beszéd közben.

– Csak hogy mentse a menthetőt, de engem nem ver át.

– Még kárpr… pénzt is adtam annak idején.

– Márpedig ezt nem lehet pénzzel megváltani! És magának fizetnie kell! – ragadta meg Huszta a párttitkár gallérját.

– Netán valami gond van? – lépett ekkor oda egy férfi Vankóné társaságában. – A személyes dolgaikat ne itt rendezzék el, ha kérhetem.

Huszta mérgesen fordult felé, majd tekintete megállapodott az idős nőén, és végül megvonta a vállát.

– Már itt sem vagyok, de ne gondolja, hogy lezártnak tekintem az ügyet – vetette még oda Kissnek.

– De a bíróság…

– Tudjuk, miért ítélt magának a bíróság!

– Most már menjen – karolt Husztába a férfi, aki ezután vita nélkül ballagott ki az esőbe.

– Köszönöm, Gyurka – hálálkodott a kocsmáros, és egy kupica pálinkával köszönte meg a rögtönzött rendteremtést.

Ahogy beesteledett, a vendégek szép lassan fejükbe húzták a kalapjukat, és elindultak hazafelé. Kiss az asztalra borulva aludt, miközben az idős házaspár tanácstalanul várakozott mellette.

– Talán haza kéne vitetni valakivel – vélte Vankóné. – Esetleg szólhatok a Gyurkának, az nem lakik messze. Délután is segített nekem.

– Az ilyen hazatalál magától is, el sem tudja téveszteni a házát – ellenkezett a férje. – Rutinos ivó, azokra meg vigyáz a gondviselés.

– És ha emlékezni fog rá, hogy csak úgy kitettük?

– Nem fog. De mégis mit csináljak vele? Hordjam haza a taligán?

– Te is tudod, mennyire kiállhatatlan természete van.

Kiss, mintha megérezte volna, hogy róla van szó, hirtelen kinyitotta a szemét, és felült a széken.

– Jól érzi magát, Kiss elvtárs? – kérdezte Vankóné.

– Igen… azt hiszem.

– Szüksége van segítségre? A férjem szívesen elkíséri – folytatta a nő, de nem mert az urára nézni.

– Nem… jól vagyok… köszönöm. Esetleg egy pohár szódát… ha kérhetem.

Kiss érezte, hogy a nyelve száraz vattaként tapad a szájpadlásához, a gyomra is égett az italtól, de a víz egy kicsit segített. Végül elköszönt, és bizonytalan léptekkel elindult hazafelé.

Az eső kitartóan hullott az égből, és mostanra hatalmas pocsolyákban gyűlt össze a víz. Kiss egy pillanatra megszédült, és bokáig merült az egyik tócsában. Hangosan káromkodott, majd továbbindult arrafelé, amerre az otthonát sejtette.

A sötétség mindent beborított, a hold is a sötét felhők mögé rejtőzött. A férfi részegen botorkált tovább az úton, az árnyékok és a fények lassan összemosódtak a szeme előtt, és ahogy egyre csak ment előre, hirtelen nem is tudta, merre jár. Pedig az alig néhány utcából és pár tucatnyi házból álló községben szinte lehetetlen volt eltévedni. Mégis, amikor megállt és körbenézett, feltűnt, hogy már a határban van. Eltűntek mellőle a házak, felerősödött a tanyasi kutyák csaholása.

A háta mögül mintha lépéseket hallott volna. Mint amikor egy cipő hangos cuppanással lép bele a sárba. Megfordult, de csak sötétséget látott. Aztán valami koppant a homlokán, ettől elvesztette az egyensúlyát, és a földre esett. Még megpróbált felállni, de a második ütést a halántékára kapta, és végleg visszahanyatlott a sárba.

02. fejezet

1950. augusztus 8., Zákányszék, 07.20

Az eső továbbra is csendesen áztatta a vidéket, és az esernyő alatt kuporgó alakok alig várták, hogy véget érjen a halottszemle. A holttest az út mellett feküdt egy bokor aljában, és a felületes szemlélőnek talán fel sem tűnt volna. Az egykor fehér ing most sártól és vértől volt mocskos, ami jól beleolvadt a sötét bozótba.

– Tekintve a körülményeket, a jegyzőkönyvet nem itt helyben fogjuk elkészíteni, de a törvény adta kötelességek miatt követnünk kell az eljárásrendet – közölte az idős, öltönyös férfi, miközben az esernyőjéről az öltönyére folyt az eső, és a hidegtől akaratlanul is megrázkódott. – Akkor tehát jelen vannak Kemenes István vezető államügyész és Gárdon László jegyzőkönyvvezető, Ács Sándor és Kaál János doktor urak mint megyei szakértő orvosok, Bozsó István és Dósa József elvtársak mint azonossági tanúk, valamint a zákányszéki rendőrség részéről Pintér Ferenc főtörzsőrmester.

A körülötte állók némán bólintottak. Az ügyész ezután emlékeztette az orvosokat a letett hivatali esküjükre, majd elrendelte, hogy a halottszemlét a községháza egyik üres termében tartsák meg, míg a boncolást Szegeden végezzék el.

– Pintér elvtárs, megoldható a holttest átszállítása? – kérdezte az ügyész.

A fiatal rendőr lassan bólintott, de még most sem tudott megszólalni. Amióta kinevezték a rendőrőrs élére, egyáltalán nem volt dolga gyilkossággal, és már a halott látványától is kirázta a hideg.

– Természetesen, Kemenes elvtárs, bár errefelé nincs halottszállító, csak…

– De ezek szerint meg tudják oldani. Akkor intézkedjen, mert senki nem akarja az esőben tölteni a reggelt.

Pintér mormogott valamit az orra alatt, majd magához hívatta a háta mögött várakozó két, még nála is fiatalabb rendőrt, és együttes erővel feltették a holttestet az út mellett várakozó lovas kocsira. Eközben a hatósági személyek kocsiba ültek, és elrobogtak a községháza felé.

– És mi most mit csináljunk? – kérdezte az egyik tanú. – Mindenki tudja, hogy ez a Kiss holtteste.

– Az mindegy, de akkor is be kell menniük azonosítani – válaszolta Pintér. – Szálljanak fel a kocsira, és ne aggodalmaskodjanak. Én is megyek maguk után.

A konvoj lassan elindult a templom felé, és a bakon senki nem akart a halottra nézni, akinek üveges szemei egyre csak a szürke esőfelhőket bámulták. Mire a községházára értek, az ügyészek és az orvosok berendezkedtek az egyik hivatali helyiségben, aminek közepére két lócát állítottak szorosan egymás mellé, így arra fektették a holttestet.

– Felismerik az áldozatot? – fordult az ügyész a két tanú felé.

– Természetesen – válaszolták szinte kórusban.

– Kit ismernek fel az áldozatban?

– Kiss Imrét. Ő a községi párttitkár. Illetve ő volt.

– Biztosak ebben? Nos, rendben van. A jegyzőkönyv kedvéért Bozsó István és Dósa József zákányszéki lakosok minden kétséget kizáróan az áldozat személyében Kiss Imrét azonosították. Köszönöm a segítséget, elvtársak, most elmehetnek, de a jegyzőkönyvet később még alá kell írni. Azt gondolom, a rendőrség hamarosan keresni fogja önöket.

A két férfi némán összenézett, majd kis meghajlással elhagyták a szobát. Az ügyész ezután az orvosok felé fordult.

– A ruházat, illetve a külvizsgálat itt is lefolytatható, én pedig intézkedem a Szegedre szállításról. Van itt valahol telefon? – fordult a rendőr felé Kemenes.

– Természetesen. Gondolom, értesíteni kell Simiczné elvtársnőt is. Ő vezeti a községházát.

– Rendben van, majd beszélek vele. A szemle eredményéről szóló jegyzőkönyvet még ma, legkésőbb holnap eljuttatjuk önöknek, hogy megkezdhessék a nyomozást.

– A nyomozást? – bukott ki a kérdés Pintérből.

– Tudtommal maga vezeti ezt az őrsöt, mégis ki máshoz tartozna az eset?

– Hát, erre még nem volt példa itt… és… hát… – hebegett tovább a rendőr – …azt gondoltam, majd küldenek valakit Szegedről.

Az ügyész hosszan hallgatott, majd rosszallóan megcsóválta a fejét.

– Az áldozat személye miatt erre van némi esély. Meglátom, mit tehetek, de addig is menjenek ki a helyszínre, hátha találnak még valamilyen használható nyomot, bár félek, az eső mindent elmosott a környéken.

– Rendben van, Kemenes elvtárs, köszönöm szépen. Akkor én megyek is – hálálkodott Pintér, és már indult is kifelé az ajtón.

– Elvtársak, akkor most önökön a sor – fordult újra az orvosok felé az ügyész.

Ács doktor alacsony, hordóhasú, de joviális mosolyú férfi volt, szemüvegét feltolta az orrára, ahogy közelebb hajolt a holttesthez.

– Az áldozat fehér vászoninget visel, amelynek felső része elöl és hátul véres. A nyakszegélytől lefele egymástól átlag egy centiméterre, egymás alatt elhelyezett, kissé foszlott szélű, friss folytonossági megszakítás látható – diktálta jegyzőkönyvbe, ahogy komótosan átvizsgálta Kiss holttestét. – Ettől lefelé még több hasonló szakadás látható. A szürke vászonnadrág elülső része homokkal és kisebb vérfoltokkal szennyezett. A fehér, vászon alsónadrág felső része elöl szintén vérrel szennyezett, az ülep táján bélsárral borított.

Miután az utolsó ruhadarab is lekerült a halottról, immár mindenki számára nyilvánvalóvá vált, hogy az elkövető igencsak alapos munkát végzett.

– Az áldozat negyven év körüli, 170 centi magas, közepesen fejlett és táplált férfi – folytatta immár Kaál doktor. – A bőre feltűnően halvány. A hátán kevesebb a hullafolt, a lapockák tájékán sötétebb, a derék és alsó végtagok felszínén halvány szederjes színűek. A hajzat két-három centi hosszú, vérrel borított, a fogazat ép. A nyakon számos sérülés található, ezek később külön leírandók. Tud követni? – fordult a jegyzőkönyvvezető felé.

– Tökéletesen.

– Akkor folytassuk. A mellkas domború, szintén vérrel borított. A végtagokban a hullamerevség még fennáll, az ökölbe szorított kezekben idegen anyag nem található. A körmök elhanyagoltak, alattuk a szokásos szennyeződésen kívül nem található más, feltűnő idegen anyag.

A két orvos aprólékosan haladt a test vizsgálatával, és látszott, semmi nem kerüli el a figyelmüket.

– A halál oka? – kérdezte ekkor az ügyész.

– Azt a külsérelmi nyomok rögzítése után szoktuk megállapítani. Ha a nem hivatalos véleményemre kíváncsi – lépett az áldozat feje mellé az orvos –, akkor fejbe ütötték valamilyen keményebb tárggyal. Látja ezt itt a homlokán? Ez az ütés valószínűleg nem volt halálos, de az elkövető biztosra akart menni. A test tele van késszúrásokkal, valószínűleg ez vetett véget az életének. Vagy ha nem, akkor a vérveszteség, de legyen türelemmel.

– Rendben van, akkor folytassák, én pedig elszívok odakint egy cigarettát.

Az ügyész kiballagott az épület elé, és úgy tűnt, mintha az eső kezdene alábbhagyni. Már épp rágyújtott volna, amikor Simiczné lépett oda hozzá egy ernyő védelme alatt.

– Jó reggelt! A rendőrségtől érkezett?

– Nem, Kemenes István vagyok az ügyészségtől, én vezetem a halottszemlét. Ha jól gondolom, maga pedig a községházát, különben nem lenne itt ilyen korán.

– Üdvözlöm, Simicz Ferencné vagyok, de ugye nem azt akarja mondani, hogy…

– De, sajnos odabent van az áldozat. Az orvosszakértők most végzik el a külsérelmi nyomok rögzítését, de utána ígérem, visszakapják az irodát.

Látszott, hogy a nő megpróbálja visszatartani a feltörni készülő reggelijét, majd falfehér arccal, kissé remegő hangon folytatta:

– Úgy hallottam, Kiss elvtárs az áldozat.

– Nagyon gyorsan terjednek a hírek – állapította meg Kemenes, miközben végre rágyújtott egy cigarettára. – Természetesen hivatalosan nem mondhatok semmit, de kár lenne tagadni az igazságot.

– Szabó elvtárs értesített, aki kinyitotta maguknak az épületet. És pontosan mi történt? Tudják, ki tette?

– Ezt majd a rendőrség fogja kideríteni.

– Úgy érti, a Pintér elvtárs? Az a szomszédom macskáját nem találja meg, nemhogy egy gyilkost – tért vissza a szín Simiczné arcába. – Kiss elvtársat mindenki ismerte. Sokat dolgozott Zákányszékért, ezért minél előbb le kell tartóztatni a gyilkosát.

– Ezek szerint nincs túl jó véleménnyel a helyi erőkről.

– Nézze, ha összeverekednek a kocsmában, akkor szét tudja választani a feleket, meg utánajár, ha lopják a gabonát, esetleg betörnek valahova, de egy gyilkossági ügyet nem bíznék rá, az holtbiztos.

Az ügyész hallgatott, és mérlegelte Simiczné szavait. Aztán eszébe jutott, mit mondott Pintér a tetthelyen, és belátta, talán mégiscsak szükség lehet még valakire a nyomozásban.

– Meglátom, mit tehetek. Most viszont vissza kell mennem.

– És én miben tudok segíteni?

– Egyelőre semmiben. Ha a rendőrség megkezdi a munkát, akkor kapjanak meg minden támogatást.

Miután elbúcsúzott, visszament a rögtönzött orvosi szobába, ahol még folyt a vizsgálat.

– Tizenhetes számú nyom – rögzítette a jegyzőkönyv felé Ács doktor. – A jobb kulcscsont belső harmada fölött, attól két centiméterre, a középvonaltól négy centiméterre egy majdnem függőleges, lefelé haladó, egy-másfél centiméter hosszú, egyenes szélű és falú folytonossági megszakítás van, amely hátra és lefelé is a kulcscsont mögé hatol.

– Tizenhét késszúrás? – vágott közbe az ügyész.

– Nem, csak tizenöt, az első kettő a fejen található, és valamilyen tompa tárgytól származik. A második ütés megrepesztette a koponyát.

– Vajon miért volt szükség arra, hogy összeszurkálja az akkor már félig halott áldozatot?

– Erre nem tudok válaszolni. Talán nem bízott eléggé az ütés erejében – vélte az orvos.

– Mikor végeznek?

– Fél órán belül. Ha beviteti a testet Szegedre, akkor felnyitjuk, és az alapján tudunk pontosabb véleményt mondani.

– Rendben van. Ez azt jelenti, hogy kora délutánra elkészül a részletes jelentés és a jegyzőkönyv is, amit utána átadunk a rendőrségnek. Köszönöm a gyors és alapos munkát. Gárdon elvtárs – fordult a kollégájához –, mindent rögzített, ami ma elhangzott?

– Természetesen.

– Akkor a mi munkánk itt lassan véget ér. Legalábbis egyelőre. Remélem, hamarosan megérkezik a halottszállító is.

Fél óra múlva a községháza előtt leparkolt egy szürke furgon, Kiss holttestét együttes erővel berakták a csomagtérbe, majd a sofőr indult is vissza Szegedre. A többiek beültek Kemenes kocsijába, és ők is maguk mögött hagyták Zákányszéket.

Ahogy az autó ráfordult a főutcára, a nap sugarai lassan előbukkantak a felhők mögül, és úgy tűnt, ez a reggel sem különbözik a többitől. Az emberek megindultak a földjeikre, ellátták a jószágokat, és egyáltalán nem gondoltak arra, hogy az éj leple alatt szörnyű gyilkosság történt a községben.

Pintér főtörzsőrmester a tetthelyen álldogált, és próbált úgy tenni, mintha tudná, hogy mit csinál. Nyomokat kell keresni és rögzíteni. Ahogy körbenézett, a határ pont olyan volt, mint máskor. Tudta, felesleges lábnyomokat keresnie, mert a két férfi, akik megtalálták a holttestet, már korábban összejárták a helyszínt.

– Nézzünk szét egy kicsit nagyobb sugarú körben, hátha találunk valamit – utasította a két beosztottját, bár maga sem nagyon bízott a sikerükben.

– Azt gondolja, megtaláljuk a gyilkos fegyvert? – kérdezte az egyikük.

– Nem – ismerte be Pintér. – Ha én tettem volna, biztos nem hagyom itt.

Egy ideig kotorásztak a bokrok között, de egy félig megrágott rigó tetemén kívül semmit nem találtak.

– A vérnyomokat is elmosta az eső, csak az időnket vesztegetjük – ismerte be az őrmester, amikor az egyik társa felkiáltott:

– Nézze csak ezt a keskeny csíkot itt a földön!

Ahogy közelebb hajoltak, egyértelművé vált, hogy egy kerékpár nyomait találták meg nem messze a tetthelytől.

– Elkezdhetjük követni, de a nap gyorsan szárítja fel a talajt, és hamarosan a homokban elhalványul minden – felelte bosszúsan Pintér. – Persze egy esélyt adhatunk neki. Ha jól látom, a Papok dűlő irányába halad.

Húszpercnyi gyaloglás után a kerékpárnyom szinte teljesen felszívódott az útról, és a rendőrök tanácstalanul álltak meg az egyre erőteljesebben tűző napsütésben.

– Az elkövető megölte Kisst, utána kerékpárra ült, és kiment valamelyik tanyára, de hogy melyikre, azt nem fogjuk megtudni – állapította meg Pintér.

A távolban a szélrózsa minden irányában kisebb-nagyobb épületeket látott, az egyik tövében egy szélmalommal.

– Az a Katonáék tanyája, náluk már jártam egyszer, de az egy tisztességes parasztember. Mégis miért akarná megölni Kisst? – töprengett hangosan. – Persze ha meg akar téveszteni minket, akkor átvághatott a pusztán Ruzsáig vagy Bordányig.

– De mégis miért ölte volna meg Kisst valaki a szomszéd faluból? – vetette fel a fiatalabb zászlós.

– Nem tudom, csak próbálok hangosan gondolkodni, de azt hiszem, igaza van. Az egyetlen biztos pont, hogy a gyilkosság után biciklivel ebben az irányban ment, aztán elnyelte a nagy büdös puszta. Nem tudom, mit kéne csinálni. Képtelen vagyok gondolkodni.

– Esetleg beszélhetnénk a családjával. Talán még nem is tudják.

– Igen, ezt fogjuk tenni, bár nem érzem, hogy felkészültem volna erre a beszélgetésre – ismerte be Pintér.

A három férfi visszaballagott a településre, a fiatal rendőrök az őrsre indultak, főnökük pedig megállt Kissék kétszintes háza előtt. Benyitott a kapun, majd a bejárati ajtó előtt levette a tányérsapkáját, és idegesen a hóna alá csapta. A csengetésre Kiss felesége nyitott ajtót, aki egy pillanatra értetlenül meredt a rendőrre.

– Jó napot, Pintér elvtárs!

– Elvtársnő, magának is… szóval a férjéről van szó – kereste a szavakat a férfi.

– Tegnap óta nem láttam, de tudja, rossz pénz nem vész el, majdcsak előkerül valamikor.

– Esetleg bemehetnék?

– Természetesen, de miről van szó? – kérdezte a nő, akiben ekkor tudatosult, hogy talán nemcsak egy illedelmességi látogatásról van szó.

Pintér lerázta a homokot a cipőjéről, majd belépett a házba, de nem tudta, hogy leüljön-e, vagy inkább állva közölje a hírt. Végül úgy döntött, jobb, ha túlesik rajta.

– Még egyszer elnézést kérek a zavarásért, de a férjét ma holtan találták a határban.

A nő hitetlenkedve nézett Pintér arcába. Úgy tűnt, mint aki mondani akar valamit, de végül szótlanul leült az egyik fotelbe. Egy hosszú percig egyikük sem szólalt meg, végül a férfi törte meg a csendet.

– Fogadja őszinte részvétemet.

– Köszönöm. És mégis… mégis mi történt?

– Egyelőre nem sokat tudunk – kerülgette az igazságot Pintér. – Sajnos nem zárható ki az idegenkezűség.

– Úgy érti, megölték?

– Elképzelhető, de még nem kezdődött el a nyomozás.

– Elnézést, megbocsátana egy pillanatra? – kérdezte Kiss felesége, majd hirtelen felpattant, és kiviharzott a szobából.

Az őrmester zavartan leült a másik fotelbe, és várakozás közben szemügyre vette a szobát. Tekintete a falon függő festményre tévedt, aztán átvándorolt az értékesnek tűnő bútorokra, és magában megállapította: Kiss sokkal nagyobb jómódban élt, mint azt korábban gondolta volna.

No, nem mintha ilyen otthonra vágyna, de azért nem lenne baj, ha sikerülne felújítani a tetőt, és a háza egyik oldalfala is megroggyant a tavalyi évben, nem is beszélve a rendőrőrsről, amire belülről szintén ráférne egy tatarozás.

– Még egyszer elnézést kérek – tért vissza a nő, és Pintér úgy látta, hogy nedves az arca. – Nem tudom elképzelni, hogy ez történt.

– Megértem a fájdalmát. A halál, az… nos… mindig nehéz, főként, ha két ember igazán szerette egymást.

– Egyáltalán nem az érzelmi részéről beszélek.

– Elnézést, hogy mondta? – kérdezte Pintér, aki ugyan értette a szavak jelentését, de furcsának találta azokat ebben a helyzetben.

– Nézze, a férjemmel nem szerettük egymást, legalábbis nem úgy, ahogy azt maga elképzeli. Egymás mellett éltünk, ami mindkettőnknek elég volt, de ez nem igazán szerelem. Az már régen volt.

– Akkor mégis miért mondta, hogy nehéz elfogadni a halálát?

– Imrének voltak hibái, ezt el kell ismerni, de ha valamiben igazán hitt, az a Párt volt, meg a munkája. Az, amit befektetett az évek során. Hazudnék, ha azt mondanám, nem ezért ment tönkre a házasságunk, de ennek most nincs jelentősége. Ő volt ennek a településnek a motorja, és ugyan néha csak döcögősen kapcsolt magasabb fokozatba, de a céljait sosem rejtette véka alá.