Olivia Ford: Mrs Quinn’s Rise to Fame

Copyright © 2024 by Olivia Ford

Hungarian translation © Szabó Olimpia, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Olivia Ford: Mrs Quinn’s Rise to Fame

Penguin Michael Joseph, Published by Berkley, An imprint of Penguin Random House LLC,

New York, 2024

Fordította: Szabó Olimpia

ISBN: 978 963 598 361 2 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítótervező: Przibislawszky Renáta

Illusztrációk: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Kótai Kata, Kővári Bettina

Tördelés: Tót Barbara

Műfaj: kortárs

Nagyinak és Nagypapának, mert az ő szeretetük ihlette ezt a regényt.

És Nollnak, mindenért.

A test öregszik, a lélek nem.

Delia Smith

Előhang

AZ A FAJTA DECEMBER este volt, amikor jólesik begubózni, de azon az estén neki nem esett jól. Kint mereven, élettelenül álltak a fák, ismeretlen formájuk eszébe juttatta, hogy távol van az otthonától. Fogta az új receptfüzetét, megsimogatta hűvös, világoskék fedelét, kinyitotta, és jó erősen végignyomkodta középen, hogy ne csukódjon be. Ceruzáját a hófehér lap fölé emelte, és beszívta a friss papír illatát.

Első recept. A kedvenc születésnapi tortája lesz – az egész családban elismertségnek örvend. A szárakat és hurkokat műgonddal formálva felírta középre a nevét, Jenny Fekete-erdő tortája, alatta pedig két részre osztotta az oldalt: Hozzávalók és Elkészítése. Érezte a tenyerében a krémmel teletöltött habzsák nedves szövetét, látta a díszítőcsőből varázslatos módon előbukkanó rózsákat. Felidézte a kakaópor kesernyés illatát; vigyázni kell vele, mert ha az ember túl hirtelen önti, a por megtapad a torkán, máskülönben csodásan kiegészíti a puha cseresznyés töltelék ízét.

Lapozott: második recept. Ez legyen egy kicsit szokványosabb: az esős nap, amikor az dobja fel az embert, hogy előkerül a keverőtál. Sebtében végiggondolta a családi recepteket, és Audrey mama csokoládés gabonaropogósánál állapodott meg, amely nemzedékről nemzedékre, hagyományozódva jutott el hozzá. A gabonapehely, a kakaó és a melaszból készült aranyszirup finom, ropogós kis falatokká olvad össze. Gyerekkorából emlékezett az érzésre, amikor a konyhaszekrényből előkerült a Lyle-féle aranyszirupkonzerv, zöld alapon arany kacskaringók díszítették, és az apja mint egy festékesdobozét, úgy pattintotta le a tetejét, amelyet kikristályosodott cukorszálak ragasztottak a dobozhoz. Ha közel hajolt, borostyánsárga kútba tekintett, és nem létezett a földkerekségen nagyobb gyönyörűség annál, mint amikor lenyalhatta a kanalat.

A végére karácsonyi receptet szánt, de melyik legyen az? Látta lelki szemeivel, amint egy villával megszurkálja a karácsonyi pite tetejét, és kiméri hozzá az aszalt gyümölcsös keveréket. Nem számított, hogy minden évben minden pontosan ugyanúgy zajlott, akár egy jól begyakorolt színdarabban, mert mindannyiszor az újdonság varázslatos erejével hatott. Kivéve most, mert ebben az évben minden megváltozott. Most semminek sem tudott örülni, amit régen mindig annyira várt. Csak remélni tudta, hogy egyszer újra természetesnek érzi majd a mosolyt, amelyet most magára erőltetett.

Ahogy ceruzáját a két tenyere között görgette, eszébe jutott az apja tiffinje. Micsoda élvezet volt sodrófával apró darabokra, szinte morzsákra törni a teasüteményt, hogy aztán teljes átalakuláson menjen keresztül, amikor vegyes aszalt gyümölcs, közte mazsola, kakaópor és aranyszirup hozzáadásával sűrű, vajas keverék válik belőle.

Elképzelte, hogy karácsony reggelén arra ébred egy gyermek, aki az övé, hogy ajándékokkal telt meg a harisnyája. Fogja-e látni az arcán a boldogságot, amikor kibontja a csomagot, amelyre annyira vágyott? És, ami a legdrágább lenne a szívének, fogja-e látni, hogy beleharap az apja tiffinjébe, ahogyan annak idején ő?

1
Teás gyümölcskenyér[1]

Hatvan év múlva

JENNIFER QUINN ÁLMÁBAN SEM gondolta volna, hogy hetvenhét évesen az egész ország ismerni fogja.

Szürke, téli délután volt, és úgy döntött, süt egy teás gyümölcskenyeret, ami nem megerőltető, ám annál élvezetesebb feladat, a receptről pedig gyanította, hogy még nála is idősebb. Delia Smith szakácskönyvének kifakult borítója mögött talált biztonságos otthonra, és a nagymamája írta egy azóta megsárgult lapra, amelyen a különböző méretű, aranyszínű karikákból ítélve számos teáscsésze állhatott az idők folyamán. Ha nincs vaj jó lessz a margarin is, jegyezte meg zárójelben a nagymamája, újfent tanúsítva, hogy egész életében hadilábon állt a helyesírással. Furcsa, gondolta Jenny, a receptek túlélik a lejegyzőjüket, egy kicsit mégis visszahozzák őket az életbe, mintha a lelkük egy darabja az utasításokban élne tovább.

Addig öntötte a mazsolát kovácsoltvas konyhai mérlege sárgaréz serpenyőjébe, amíg a két oldal egyensúlyba nem került. Csak csóválta a fejét, amikor eszébe jutott a digitális mérleg, amelyre Bernard szerint ezt a régit le kellene cserélnie. Miért akar a társadalom állandóan olyasmin javítani, amivel az égvilágon semmi probléma nincs?, tűnődött.

Ezután feltépett egy zacskó arany mazsolát, és azonnal megcsapta az a telt, melaszos illat, amely a gyerekkorát idézte: a karácsonyi torta készítésekor ő keverte a brandybe áztatott gyümölcsöt a sűrű tésztába, és lopva bele-belenyalt, amikor a nagynénje nem nézett oda.

– Hahó! – kiáltotta Bernard becsukva maga mögött a bejárati ajtót.

Jenny a kannába pillantott. Az Earl Grey csaknem keserűre ázott, a tea felszínén vékony filmréteg képződött.

– Szervusz, drágám – köszöntötte Bernard –, beleesett valami?

– Nem – válaszolta, és visszatette a tetőt. Bőségesen meglocsolta teával a gyümölcsöt, a felszálló gőz benedvesítette az arcát. – Teás gyümölcskenyeret sütök. Mik a hírek?

Bernard egy papírzacskót tett a pultra a cukor- és lisztcsíkok közé.

– Kiderült, hogy vénségemre asztmás lettem – válaszolta a férje, miközben Jenny feje fölött kinyitott egy kis szekrényt, és betett egy doboz gyógyszert a már ott lévő nagy halom mellé. – Felírtak egy inhalátort.

Jenny feléje fordult, a szeme kicsit elkerekedett.

– Asztmás?

– Hát, vagy asztma, vagy krónikus obstruktív tüdőbetegség. COPD. Figyelnem kell rá.

– Az elég súlyos, nem? – kérdezte Jenny. Észrevette, milyen nehezen lélegzik Bernard, és milyen gyenge, görnyedt a háta a gyapjúpulóverében.

– Persze nem örülnék, ha kiderülne, hogy COPD, de remélem, az inhalátor segíteni fog.

– Miből gondolják, hogy COPD?

– Előfordulhat, ahogy öregszik az ember. Szerintük azért lehet, mert sok éven át dolgoztam asztalosként, és a por károsította a tüdőmet. Na mindegy, azt tanácsolták, ne erőltessem meg magam, én meg mondtam, hogy ez menni fog, nem tervezünk nagyszabású kalandokat, igaz? – Becsukta a szekrényajtót, és göcögve nevetett, amíg el nem csuklott a hangja. – Mostanában már tökéletesen megfelel nekünk, hogy itthon lapozgathatjuk az újságot.

Jenny összeszorított szájjal, óvatosan bólintott.

– Nem veszem magától értetődőnek, hogy együtt öregszünk meg. Az nagy kiváltság – jelentette ki, majd csókot nyomott a felesége feje búbjára.

– Nem-nem – értett egyet Jenny, és egy tálban az ablakpárkányra tette a beáztatott gyümölcsöt, remélve, hogy hamarosan úgy néz majd ki, mint az ember ujjai hegye, ha sokáig marad a fürdővízben. Rendszerint egész éjszaka hagyta ázni, most azonban be kellett érnie néhány órával.

– Ha nem bánod, ledőlök egy kicsit.

– Egyáltalán nem bánom – mondta Jenny, és egy hirtelen csavarintással beállította a konyhai időzítőt, amelynek minden egyes kattanása fölerősítette a csendet.

– Mindjárt kezdődik a műsorod! – kiáltott ki Bernard a nappaliból, amikor a televízió átmenetileg elvonta figyelmét az újságjáról.

– Jövök! – kiabálta vissza Jenny a sütő melletti fiókban kotorászva. Ez a fiók tartalmazta a leghasznosabb és a leghaszontalanabb tárgyakat a házban, attól függően, ki nézett bele. Itt tárolták a hosszú közös életük során felhalmozott holmit: egy 1995-ös karácsonyi zsákbamacskából származó minicsavarhúzó-készletet, egy kagylóhéjat, amelyre Poppy, Bernard unokahúgának kislánya rezgő szemet ragasztott, és legfőképpen a most keresett sütőpapírt. Villámgyorsan kibélelte a tepsit, ráöntötte a keveréket, betette a forró sütőbe, és átment férjéhez a nappaliba.

A férfi bozontos szemöldöke éppen csak látszott a lap fölött, viseltes papucsba bújtatott lábával a Ki mit süt? főcímzenéjének taktusát verte. Váltig állította, hogy nem érdekli a műsor, és az újságját bújta, Jenny azonban gyakran rajtakapta, hogy kiles fölötte, mert kíváncsi a habcsók összeesése körül kibontakozó drámára.

Ezen a héten a Ki mit süt? karácsonyi különkiadásában a korábbi versenyzőkből összeállított csapat tagjainak ünnepi tortát kellett sütniük. Jenny egy csattal összefogta vékony szálú, ősz haját, és hirtelen kínosan érezte magát, amikor a Graham nevű versenyző, egy melegszívű, rokonszenves kamionsofőr „a Mikulás a kéményben” fantázianevű tortáját száraznak nevezték. Ő személy szerint úgy látta, Graham túl sok hozzávalón akart túl sokat változtatni. Általában azok győztek, akik mindössze egy csavart vittek bele, de azt hibátlanul kivitelezték. Az arany habverőt végül egy Laura nevű történelem-tanárnő kapta a klasszikus karácsonyi torta csokoládés-cseresznyés-mandulás újragondolásával. A zsűri a fenomenális szóval jellemezte az ízeket, Jenny mégis úgy gondolta, hogy a maga részéről ő maradna a hagyományos tortánál. Odanézett Bernardra, mit szól hozzá, az arcát azonban eltakarta az újság, amely elégedett hortyogásának ritmusára emelkedett és süllyedt.

Miközben a televízióban a vége főcím ment, Jenny azon tűnődött, hogy lassan megint a végére érnek egy évnek, és közeleg a hetvenhetedik karácsonya. Nézte az alvó Bernardot, akinek a lélegzését most furcsa sípolás kísérte, szoprán ellenpontot szolgáltatva tenor hangfekvésű horkolásához. Jennyben komor kérdés fogalmazódott meg: hány karácsonyt ünnepelhetnek még együtt? Gondolni sem akart rá, hogy Bernard egyedül ül ebben a karosszékben, és nincs, aki felébressze, ha eljött a lefekvés ideje. Elképzelte a másik lehetőséget is, hogy ő marad egyedül, és nézi az üres széket, amelynek sötét bársonyhuzata Bernard alakját őrzi, aki nincs már az élők sorában. Elfacsarodott a szíve, amikor tudatosult benne napjaik fogyatkozásának valósága. Szembe kellett néznie a fájdalmas igazsággal, hogy eljutott abba a korba, amikor életének sokkal nagyobb részét tudhatta maga mögött, mint amennyi még előtte állt.

Karosszéke mellől fölvette a távirányítót, és úgy tartotta a tévé felé, mintha a gondolatait is elhallgattathatná vele, de éppen amikor ki akarta kapcsolni a készüléket, a vége főcímet egy bejelentés szakította meg.

– Szeret sütni? Van annyira jó, hogy szerepeljen a következő évadban? Jelentkezzen a műsorba, kattintson a Ki mit süt? honlapján található linkre.

Jenny egyből magához tért a borongásból, félelmei elszálltak, és már látta maga előtt a helyi lap címoldalát:

EGY 77 ÉVES KITTLESHAMI LAKOS LETT AZ ORSZÁG LEGJOBB CUKRÁSZA: A ZSŰRITAGOK CSODÁJÁRA JÁRNAK JENNY QUINN TEÁS GYÜMÖLCSKENYERÉNEK

– Vége? – riadt fel Bernard.

– Igen, vége… ideje lefeküdni! – válaszolta, és gondolatait gyorsan eltakarította agya egyik titkos sarkába. Úgy érezte magát, mintha azon kapták volna, hogy beleolvas valaki naplójába.

Másnap korán reggel szokás szerint arra ébredt, hogy Bernard lent, a konyhában fütyörészve teát főz. Annyira megszokta már ezt a hangot, hogy talán mindig hallani fogja, gondolta, akkor is, ha Bernard nem fütyörészik.

Hallotta a műanyag gyógyszeres dobozok zörgését is: a férje bevette a különféle tablettáit, majd az új inhalátor pisszegését. Ezt követte a víz zubogása a kannában, amikor felforrt, a hűtőajtó halk cuppanása és az ajtó elé dobott újság puffanása. Aztán óraműpontossággal felbukkant Bernard a két bögre Earl Greyjel, és hóna alatt a lappal. Mókásan égnek meredő ősz haja arról árulkodott, hogy jól aludt az éjszaka.

– Jó reggelt, drágám – köszöntötte feleségét. Ahogy elhúzta a függönyt, hideg, téli fény ömlött az ágyra. Kint a fák hamar csupasz vázakká váltak, miután megmaradt leveleiket is elveszítették, a madarak felfújták tollaikat a hideg ellen.

– Támadt egy ötletem – jelentette be Bernard csillogó szemmel. – Karácsonyra ácsolok Poppynak egy babaházat, egy olyan igazi, viktoriánus házikót. Tudom, hogy nincs már sok időm, de talán még éppen belefér.

– Csodálatos! – mondta Jenny a teáját kortyolgatva. – De nem fog megártani? Biztosan nagy porral jár.

– Szerintem ez már nem oszt, nem szoroz – felelte Bernard.

– Poppy nagyon fog neki örülni – állapította meg Jenny. Nem először jutott eszébe, milyen nagyszerű apa lett volna a férje.

Bernard lement a földszintre, a fészerben szokott tevékenykedni. Egyszer azt mondta, rájuk már nem várnak kalandok, neki azonban tökéletesen megfelelnek a csendes hétköznapok is, ezért Jenny most szinte dacosan lépett be a dolgozószobába. Dobozszerű helyiség volt, tele unalmas postai küldeményekkel, amelyek ablakos borítékban, nyomtatott címzéssel érkeznek. A fő helyet egy számítógép és egy nyomtató foglalta el, és kicsivel gyorsabban vert a szíve, amikor leült eléjük, mert úgy érezte magát, mint akit vizsgáztatnak, és most meg kellene mutatnia, mennyire ügyesen használja az eszközöket.

Megmozdította az egeret, mire a gép hangos ventilátorzúgással életre kelt, azt a benyomást alakítva ki, hogy egyáltalán nem könnyű a számítógépek élete. A nyomtatóban hagyott lapokon a Csináld magad babaház felirat állt, és Jenny mosolyogva elképzelte, ahogy Bernard lelkes kutatómunkát végez a legújabb projektjéhez. Két mutatóujjával begépelte a keresőbe, hogy Ki mit süt?, majd rákattintott a Jelentkezem gombra.

Átfutotta a jelentkezési lapot. Nyomasztóan sok kérdést tettek föl, és róla, valamint a legjobban sikerült süteményeiről is fényképeket vártak. Szeme ezen a kérdésen állapodott meg: Miért süt, és kinek süt? Elgondolkodott. Ezzel mostanáig nemigen foglalkozott. Amikor bonyolultnak érezte az életet, a sütés egyszerűnek tűnt: tojás, cukor, vaj és liszt. A sütésnél erősebben semmi sem kapcsolta a múlthoz, a receptek pedig szinte eggyé váltak a legféltettebb emlékeivel. Eszébe jutottak Bernard anyjának Quinn-féle ropogós rizspehelyszeletei, amelyek ugyanolyan egyszerűek és hétköznapiak, mint amilyen ő maga volt. A szerettei közül sokakat a sütemények tettek halhatatlanná.

Alatta a következő kérdés: Melyik a legjobban sikerült süteménye? Micsoda születésnapi tortákat sütött Bernardnak, és mindig az éppen aktuális hobbiját választotta hozzá témának! Különösen nagy sikert aratott a mézeskalács sportkocsival, ha már az igazit nem engedhette meg magának. És az esküvői tortájuk! Na, vitán felül arra volt a legbüszkébb. Csaknem hatvan éve már, de még emlékezett, milyen izgatottan díszítette fehér cukormázzal a szegélyét, miközben folyamatosan az új nevét ismételgette magában: Mrs. Jennifer Quinn. A gyertyaviasztól, tömjéntől és tölgyfától illatos Mindenszentek temploma egy dombtetőn állt, szántóföldek vették körül. Az apja kísérte az oltárhoz, ahol Bernie várta, aki magas volt, két kezét idegesen összefogta a háta mögött, barna szemét rászegezte. Rendszerint loboncos haját takarosan oldalra fésülte, és ezzel jókora fülére irányította a figyelmet, amelyet mindig rettentően szégyellt, Jenny viszont nagyon is megszerette.

A jelentkezési lapon azt is meg kellett adnia, mennyire taksálja a képességeit aprósütemények, gyümölcslepények, piték, mézeskalács, torták és… kenyérsütés terén. Soha nem sütött még olyan kenyeret, amelyre büszke lett volna. Sőt, legutóbb olyan sósra sikeredett, hogy még a madaraknak sem kellett, ő mégis komolyan gondolja, hogy versenyre kelhet a Nagy-Britannia legjobb cukrásza címért? Hirtelen kijózanodott, és belátta, csak nevetségessé teszi magát, ha többnek képzeli magát egy átlagos idős hölgynél, aki sok millió társával együtt szenvedélyesen szeret sütni.

Ahogy lejjebb görgetett az oldalon, érezte, elpárolog a lelkesedése. Hetvenhét évesen igazán beérhetné azzal, amit a sors juttatott neki, mégis egyre azon járt az esze, mit is ért el eddigi élete során. Mije van, ha Bernardot nem számoljuk? Elöntötte a bűntudat, amikor arra gondolt, hogy férje esetleg olvashat a gondolataiban, és szégyellte magát a hálátlansága miatt.

Éppen be akarta csukni a jelentkezési lapot, amikor ereiben meghűlt a vér. Az oldal alján ott állt a jelentkezés határideje: január 11., félkövér betűkkel, aláhúzva, mintha külön neki szólna. Három hét volt addig. Bezárta az oldalt, kikapcsolta a számítógépet, és kiviharzott a szobából. Ez vajon jel, vagy csupán fájdalmas véletlen?

2
Egyszerű parasztkenyér[2]

QUINNÉK A HÁZASSÁGUK KEZDETÉN, egy különösen forró nyáron a tengerparton üdültek, akkor bukkantak rá Kittleshamre, és azóta arról álmodoztak, hogy ebben a faluban töltik majd a nyugdíjas éveiket. Leginkább az időjárásáról maradt volna emlékezetes, ha Bernard nem éppen akkoriban éli rövid, trapéznadrágos korszakát. Kittlesham a Huckmere-folyó völgyében bújik meg, és Quinnék úgy érezték, mintha egy titkos kertbe lépve vagy a szekrény hátsó falát elmozdítva ők fedezték volna föl, és egyetértettek abban, hogy tökéletes helyszín lenne életük utolsó fejezetéhez. A mesebeli kis települést összevissza házak és középkori kis kocsmák alkották, utóbbiak olyan alacsony bejárattal, hogy Bernardnak le kellett hajolnia – minden évben egy kicsit kevésbé. Még az élelmiszerbolt is úgy festett, mint egy éléskamra, és bár a vásárlók kicserélődtek az évek során, maga az üzlet nem változott.

Friss volt a reggel, a főutcán tartottak a templom felé, amelyen úgy állt a zúzmara, mintha valaki cukormázzal vonta volna be.

– Nehogy elcsússz! – figyelmeztette Jenny Bernardot, erősebben fogta a kezét, és érezte bőrük melegét. Ennek a két kéznek a bütykei egyformán megcsontosodtak, -foltosodtak a korral, mégis tökéletesen összeillettek.

– Az ott Ann és Fred a babakocsival? – kérdezte Bernard, és meleg lélegzete felgomolygott a fagyos levegőben.

Jenny kabátok és kalapok homályos foltjait látta közeledni.

– Azt hiszem, igen – válaszolta.

Ann harapós kis nő volt, átható tekintete ugyanolyan hideg, mint a viselkedése. Azok közé a balszerencsések közé tartozott, akik első ránézésre ellenszenvet keltenek másokban, Jenny azonban már csak ezért is megkedvelte az évek során. Tántoríthatatlanul lojális volt, és az ember mindig tudhatta, hányadán áll vele. Fred, a férje soha semmiben nem döntött önállóan, de ez láthatóan a legkevésbé sem zavarta.

– Szervusztok! – kiáltotta Ann olyan elánnal tolva feléjük a babakocsit, hogy vadul zötyögött a macskaköveken. Fred és két unokájuk lemaradva követték. Mintha csak bevásárlókocsival közlekedne, családtagjai pedig a bevásárlólistára felírt tételek volnának.

– Toby, Isabelle, nézzétek csak, ők a barátaink, Jenny és Bernard – mutatta be őket Ann.

Isabelle rögtön elbújt Fred lába mögé, Toby viszont, akinek orra kipirosodott a hidegtől, felnézett rájuk.

– Örülök, hogy megismerhetlek benneteket – mondta Jenny. Bernard belesett a babakocsiba.

– Az a húgom, Ellie – jelentette be Toby, és csak úgy dagadt a melle a büszkeségtől. – Nemrég született.

– Gratulálok – szólalt meg Bernard. – Milyen aranyos!

– Egy szabad percünk sincs a hétvégén, mint láthatjátok… nagyszülői feladatok! – lelkendezett Ann.

– Nagyszerű – mondta Jenny. – Mi mindent csináltok?

– Cukorkát vettünk – szólalt meg Fred lába, amely szinte teljesen eltakarta Isabelle-t.

Ann a szemét forgatta, miközben begombolta Toby kabátjának legfelső gombját, amitől úgy nézett ki, mintha a kabát viselné a gyereket.

– Fred elvitte őket az édességboltba, és ettől persze a múzeum teljességgel el lett felejtve.

– Ti hogy vagytok? – érdeklődött Fred a szükségesnél egy kicsivel hangosabban. Nagyothallott.

– Köszönjük, jól – felelte Jenny. – Bernard egész héten ki sem mozdult a fészerből, babaházat ácsol Poppynak, én meg folyamatosan sütök.

– A végtelen szabadidő luxusa – állapította meg Ann. Kihúzott egy zsebkendőt a kabátujjából, és egyetlen szakszerű mozdulattal megtörölte Isabelle orrát. – Az öt unoka teljes embert kíván, igazam van, Fred?

A férfi szórakozottan elmosolyodott. Az évek folyamán kifejlesztett, afféle jolly joker reakciója volt ez, bármilyen helyzetben bevethette.

– Akkor megyünk is, nem tartunk föl benneteket – mondta Jenny Bernard cipője orrának, hogy ne kelljen Annre néznie.

– Nemsokára találkozunk – jelentette ki Ann, és rángatva irányította arrébb a babakocsit. – Gyere, Isabelle!

A Quinn házaspár folytatta útját a hidegben.

– Milyen bájos gyerekek! – jegyezte meg Bernard, akinek egészségtelenül rózsaszínbe fordult a füle. – És vörös a hajuk, még a kisbabának is.

– Lépjünk csak be ide – szólalt meg Jenny az élelmiszerüzlet felé kormányozva a férjét. – Kenyérlisztet és élesztőt kell vennem.

A konyha ugyanúgy nézett ki, mint amikor beköltöztek, kicsi volt, és divatjamúlt, de csodálatosan otthonos. Mindennek megvolt a maga tökéletes helye, és Jenny csakis ott ismerte ki magát. A szekrények valamikor divatosnak és újnak számítottak, ám idővel megereszkedtek a zsanérok, és lógtak az ajtók, de Jenny azt is pontosan tudta, hogyan nyissa és csukja a fiókokat úgy, hogy ne ugorjanak le a görgőkről.

Az anyja egyik receptje mellett döntött, mert az Egyszerű parasztkenyér nevet viselte. Végigvezette ujját a kézíráson, amelyből úgy tűnt, sietve firkantották le, és ez nagyon is az anyjára vallott, folyamatosan versenyt futott ugyanis az idővel, ami a legszeretetreméltóbb, egyben a legidegesítőbb tulajdonsága volt. Rendszeresen késve vitte lányát az iskolába, akinek szinte a lába sem érte a földet a nagy rohanásban, és tíz másodperccel becsengetés után érkeztek meg a kapuhoz. Aztán az a számtalan istentisztelet, amelyekre kezdés után surrant be, visszafojtott lélegzettel, hogy ne hallják meg a lihegését; hiába futott, mégis késett öt percet. Talán éppen anyja notórius késései miatt igyekezett mindig pontosnak lenni.

Kinyomkodta a levegőt a tésztából. Fájó ízületei eszébe juttatták a korát, ahogy két öklével a rugalmas gombócot gyömöszölte. A szeme előtt nőtt meg, mintha élne.

– Miután kigyúrtam belőle a levegőt, másodszor is keleszteni szükséges – mondta mosolyogva az ablaküvegnek, mintha a Ki mit süt? fehér fogsorú zsűritagjainak magyarázna.

– Egy óra elteltével mehet is a…

– Drágám, jól vagy?

Bernard aggodalmas arca jelent meg az ajtóban, mire Jenny ijedtében elejtette a tésztát. Szégyenteljes csattanással landolt a hideg konyhakövön.

– Jóságos ég! – kiáltotta. Összeszedte magát, és fölemelte a puha labdát a padlóról, hátha meg tudja még menteni. – Csak hangosan olvastam a receptet… néha segít, hogy meg tudjam jegyezni.

– Azt hittem, az ablakon keresztül beszélsz valakinek – mondta Bernard, és kinézett, lát-e ott egy alakot. Jenny közben egy vekniformába fektette a tésztát.

– A földről szedted föl, mégis megsütöd? – kérdezte csodálkozva a férje. Egyre kevésbé értette a helyzetet.

– Bernard, kihallgatást tartasz? – Egy foszladozó edényfogó kesztyűvel legyezte magát. – Csak arra vagyok kíváncsi, hogy megkel-e. Kihívásra vágytam; nem kell megennünk.

Bernard bólintott, és visszavonult a fészerbe.

További két óra kellett még, hogy elkészüljön a kenyér, vagyis összesen öt órát vett igénybe, és egy tortával ellentétben még azt az örömet sem adta meg, hogy az ember kikaparhatta utána a keverőtálat. Amikor Jenny megvágta a veknit, a szeletek koppanva dőltek az oldalukra. Sűrű és száraz lett, és miután kóstolóként bekapott egy falatot, tudta, hogy többet nem kér belőle.

– Egyszerű parasztkenyér? – dohogta, majd a veknivel a hóna alatt kiment a kertbe, darabokra tépte, és felkínálta a madaraknak.

Jenny keze csuklóig a meleg vízbe merült, a keverőtálat súrolta, és nézte a lemenő napot a fák mögött, amikor egy feketerigó súlytalanul leszállt a madáretetőre, és staccato mozdulatokkal csipkedni kezdte a kenyeret.

– Na, legalább neki ízlik – állapította meg Bernard egy vizespoharat törölgetve, és várta Jenny reakcióját. – Haladás, ha a madarak hajlandóak megenni.

A feketerigó a levegőbe repítette a kenyérhéjat, azután odébb ugrált a füvön.

– Úgy veszem észre, korai volt az öröm – jegyezte meg Jenny enyhén bűntudatos mosollyal.

Mielőtt egyáltalán szóba jöhet, hogy benevez a műsorba, érvelt magában, rengeteget kell gyakorolnia. Egyelőre titokban tartja, és csak akkor szól róla Bernardnak, ha eldöntötte, hogy jelentkezik. Így lesz értelme. Házasságuk ötvenkilenc éve alatt ez mindössze a második eset, hogy elhallgat előle valamit. Az első titok, amely egy másik élethez tartozik, Jenny tudata mélyén lakozik eltemetve, és soha nem is kerül elő onnan.

3
Fatörzstorta[3]

A KARÁCSONY TÖKÉLETES ÜRÜGYET szolgáltatott Jennynek a gyakorlásra, senki sem kérdezte meg, mi végre süti a rengeteg finomságot, amellyel az egész falut vendégül láthatná. A karácsonyi fatörzstorta készítésének utolsó szakaszában járt, nagy becsben tartott receptje Margot-tól, Bernard néhai húgától származott. Margot imádott élni, lelkesen ölelt magához mindent és mindenkit, az ő társaságában az ember mindig szépnek látta világot. Jennynek egyszer megfordult a fejében, hogy talán azért volt benne ennyi életöröm, mert tudta, nem adatik neki hosszú idő a földön. Halála után a hagyományt folytatva minden évben megsütötte a fatörzset, hogy általa Margot is velük karácsonyozhasson. Tudta, milyen sokat jelent ez Bernardnak.

Próbaképpen megbökte a csokoládés piskóta közepét egy villával, és némán gratulált magának, amikor szárazon húzta ki. Félretette a tésztát hűlni, és azzal a konyharuhával takarta le, amelyet Poppy és nagycsoportos ovistársai önarcképe díszített. A rajzolt kislánynak nem volt teste, csupán nagy, vidám arca, abból ágazott el karja-lába, és mindezt absztrakt módon megjelenített haja foglalta keretbe. A mellette lévő fiút Olivernek hívták, és mintha egy egészen más fajhoz tartozott volna: a minden fontos testrésszel ellátott, szokatlanul kicsi figura keze lóhere alakú volt.

Jenny arra gondolt, milyen jól tükrözik a gyerekek személyiségét ezek a rajzok. Ennyiből is meg tudta állapítani, hogy a kis Oliver érett gondolkodású, jó megfigyelő lehet. Poppynak – Margot nagyanyja nyomdokaiban járva – be nem állt a szája, lábakon álló, széles mosolyú arca pedig rendíthetetlen magabiztosságról árulkodott.

Amikor kihűlt a piskóta, egy spatulával rákente a csokoládéganache-t, ráhalmozta a tejszínhabfelhőket, és magában megállapította, hogy ez a világ legkívánatosabb szendvicse. Rettentő óvatosan, a lélegzetét is visszafojtva elkezdte föltekerni. Végzetes lenne, ha megrepedne, bár Margot biztosan nem bánná. Azt mondaná, az íze attól még ugyanolyan, és különben sem venné észre senki a cukormáz alatt.

– Te jó ég, biztos, hogy ez mind befér a kocsiba? Van még a babaház is…

Bernard bejött a konyhába, amelynek minden vízszintes felületén sütemények álltak, a levegőben csokoládés piskóta illata érződött. A rácsokon régi családi kedvencek hűltek: karácsonyi aszalt gyümölcsös pite,[4] tiffin és a Quinn-féle ropogós rizspehelyszeletek, amelyek mindig az ünnepen kerültek asztalra. Ezeken kívül meglehetősen extravagáns újdonságok is készültek, egyebek mellett egy különféle cukormázas bogyókkal díszített kuglófkoszorú, amelyet mintha egy magazin címlapjáról emeltek volna le.

– Minden be fog férni, majd az ölembe veszem őket – válaszolta Jenny, élvezettel szitálva a porcukrot a fatörzs csokibevonatára. Ennél jobban csak az igazi hóesésnek örült volna.

– Margot tortája – jegyezte meg Bernard, mintha egy régi barátot mutatna be.

– Egyetlen karácsonyról sem hiányozhat – bólogatott Jenny. – De hol van Ernie?

Kihúzta a sütő melletti fiókot, kotorászott benne, és végül előhúzott egy eléggé zilált vörösbegyet, amelynek csőrét már csak egy szál cérna tartotta, és díszítésül a fatörzsre állította.

– Legalább látok valakit, akit jobban megvisel az öregedés, mint engem – jegyezte meg Bernard, ahogy rányomkodta a tetőt a dobozokra.

– Várj csak – kérte Jenny megtévesztően könnyed hangon. – Megtennéd, hogy előbb lefotózod őket, amíg ilyen szépek?

Bernard beleegyezett, és fölment az emeletre a fényképezőgépéért. Mire visszatért, Jenny már kiterítette a legszebb pamutvászon abroszukat, és a kertből hozott magyalágakkal díszítette a süteményeit.

– Valóságos terülj asztalkám! – dicsérte férje. Szemüvegét az orra hegyére tolva, hunyorogva nézett a digitális kijelzőre. – Csinálok olyat is, amin te is rajta vagy.

Jenny a füle mögé fésülte finom szálú, ősz haját, rózsaszínű rúzsával újra kikente a száját, és kényszeredetten mosolygott a lencsébe.

– Hogy nézek ki?

– Fantasztikusan – felelte Bernard az órájára pillantva. – Lassan indulhatunk. Ebben a forgalomban akár három óra is lehet az út.

A karácsonyt hagyományosan Bernard unokahúgával, Rose-zal, a férjével, Jeremyvel és a két gyerekükkel, Poppyval és Maxszel töltötték. Poppy nyolcéves volt, Max tizennégy, és számukra Quinnék érkezésével vette kezdetét a karácsony.

Bernard bepakolt a csomagtartóba, aztán mindent kirámolt és újra bepakolt, majd nagy nehezen lehajtotta a hátsó üléseket, hogy a táskáik mellé a babaház is beférjen. Amikor végzett, hallhatóan zihálva csukta be a csomagtartót.

– Betetted az inhalátorodat? – kérdezte Jenny, aki alig látszott ki a fém süteményesdobozok tornya alól.

– A táskámban van – válaszolta Bernard, ahogy beindította a motort. – Isten őrizz, hogy balesetünk legyen, Jenny. Még azt hinnék, egy profiterolcsalád utazott a kocsiban.

Útközben karácsonyi dalokat hallgattak a rádióban, és Jenny a szintén a karácsonyi programjukra igyekvő utasokat nézegette a többi autóban. Észrevett egy rémültnek látszó úriembert, akit bizonyára lóhalálában szalajtottak brandys vajért. Ezek szerint nem tudják, milyen könnyű házilag elkészíteni, ráadásul sokkal finomabb is. Egy nagy családi autó hátsó üléséről két kisfiú nézett föl a sötétülő égboltra, hátha megpillantják a karácsonyi angyalkákat. Egyikük Jenny felé fordult, és orrát az ablaküvegnek nyomva a kocsijukra mutatott. Jenny egy pillanatig arra gondolt, hogy összetéveszthette valakivel, de hamar megértette, hogy Maurice, a műszerfal sarkába támasztott, fáradt külsejű kis medve vonta magára a figyelmét.

Maurice-nak gyöngyből volt a szeme, az egyik egy cérnán lógott, ezért másfelé nézett, és valamikor puha bundája foltokban kikopott. Mindegyik autójukban benne lakott, de nevét az elsőről, egy Morris Minor 1000-esről kapta. Jenny emlékezett a napra, amikor a kocsit megvették, Bernard huszonötödik születésnapját ünnepelték, és ragyogó arccal simogatta a kacsatojásszínű, gömbölyű motorháztetőt. Jenny kezdetben nem örült, hogy ennyi pénzt kiadnak érte, férjét azonban nem lehetett lebeszélni róla, hónapok óta gyűjtött rá a fizetéséből. Gondold csak meg, milyen kalandokra fog elvinni bennünket, győzködte Jennyt, és igaza lett.

A nő Maurice-ról Bernardra pillantott, aki az útra összpontosított, szeme és szája sarkában a ráncok elárulták, hogy kedves ember, aki sokat nevet. Most is megcsodálta szokatlanul hosszú szempilláit: fél évszázada irigyelte, és arra gondolt, hány órán keresztül ült mellette az utasülésen. Néha beszélgettek, máskor csupán élvezték a csendet egymás társaságában. Jenny el sem tudta képzelni, milyen lenne az élet Bernard nélkül.

4
Egy karácsonyi pite, fél sárgarépa és egy csepp sherry

JENNY EGY HOKEDLIN ÁLLT, anyja köténye a derekán visszahajtogatva, hogy ne érjen a földig, és figyelte, ahogy az asszony kockára vágja, azután hangtalanul a lisztbe dobálja a zsírt és a margarint.

– Össze kell dolgozni őket – magyarázta, miközben levette és az ablakpárkányra tette a gyűrűit. Körmei alá a Napfény márkájú szappan szilánkjai szorultak, amikor a mosáshoz reszelte.

– Így. – Megállt a lánya mögött, énekelve lisztet és zsiradékot vett a kezébe. – „Ó, jöjjetek, imádjuk, ó, jöjjetek, imádjuk…” – Úgy dörzsölte össze a tenyerét, mintha melengetné, lisztes zsír potyogott a tálba. – „Ó, jöjjetek, imádjuk az Úr Krisztust!”

Jenny bólintott, anyja rakott szoknyája a vádliját simogatta. Utánozni próbálta a mozdulatot, de kis kezével jóval ügyetlenebbül dolgozott.

– Úgy-úgy – biztatta az anyja. A füle mögé simította a haját, és puszit nyomott a feje búbjára. – Csak legyél türelemmel; a végén olyan lesz, mint a zsemlemorzsa.

A zsiradék az ujjaira tapadt, folyton abba kellett hagynia, hogy lehúzza, mint egy kesztyűt, és visszadobja a tálba. Örömet szerzett neki, hogy a kezével dolgozhat, élvezte, ahogy a liszt az ujjait csiklandozza.

Az anyja felszisszent.

– Két óra! – kiáltotta, és odahajolt, hogy villámgyorsan befejezze, majd kevés hideg vizet öntött a tésztára. – Azt ígértem nagyinak, hogy ilyenkor már ott leszünk nála. Nem értem, hogy szaladt el az idő.

Késsel összedolgozta az alapanyagokat, medálja ütemesen a mellkasának ütődött. Fölemelte és finom kezével labdává gyúrta az anyagot, meglisztezte a deszkát, és a tésztát a közepére tette.

– Most nyújtsd ki körülbelül fél centi vastagra – kérte, az ujjai között mutatva, azután Jenny kezébe nyomta a sodrófát.

Jenny megtámaszkodott a két végén, belenyomta a tésztába, minden erejével igyekezett előre-hátra mozgatni, de csak egy nagy horpadást sikerült létrehoznia.

– Ezért használok fele részben zsírt – magyarázta Jenny kezére téve a kezét, és segített neki. – Így könnyebb kinyújtani.

A tészta végül hideg, sima lappá alakult, ő pedig nem tudott ellenállni neki, lisztes ujjaival muszáj volt végigsimogatnia.

– Most jön a legjobb rész – mondta az anyja, és sütikiszúrókkal gyengén formákat nyomott a tésztába. – Szaggass ki minél több formát, egymáshoz a lehető legközelebb.

Jenny addig nyomta a kiszúrót a tésztába, amíg az alja le nem ért a gyúródeszkára. Ujjaival kipiszkálta a tésztát a kiszúróból a tenyerére, és megcsodálta a szimmetrikus alakzatot.

– Gyönyörű – dicsérte meg az asszony.

Végül csupán a kilyuggatott tészta maradt. Az anyja sietve újra labdát gyúrt belőle, kinyújtotta, kiszaggatta, mígnem végül dobókockányi tésztájuk maradt.

– Megehetem? – kérdezte Jenny.

Az anyja bólintott, és a jobb arcán megjelent egy gödröcske.

– Nem túl édes, ugye?

– Nem – felelte Jenny a nyelvével a szájpadlásához nyomva az édeskés gombócot. – De azért finom.

A köröket sütőformákba tették, megnyomkodták a sarkokat, és rájuk halmoztak egy kiskanál asztalt gyümölcsös keveréket.

– Eláruljak egy titkot? – kérdezte az anyja olyan közel hajolva, hogy Jenny érezte a parfümjét. – Ha van itthon marcipán, mindegyiknek a teteje alá beteszek egy vékony korongot. Ezért szereti annyira apád.

Jenny megkente vízzel a kosárkák szélét, és rájuk nyomott egy tésztakorongot. Takaros kis halmokat készített, a közepüket az anyja villával megszurkálta.

Csalódottan vette tudomásul, hogy vége a mókának, ám ekkor megpillantott még egy korongot.

– Azt megsüthetjük lekváros kosárkának, ha igyekszel – mondta az anyja, és kihozta a kamrából a lekvárosüveget.

– Lehet, hogy ezt inkább elteszem Karácsony apónak – töprengett Jenny. – Biztosan rengeteg pitét evett már.

Az anyja a forró sütőbe csúsztatta a tepsit, ő pedig nekivetette a hátát, és egyre pirosabb lett az arca, ahogy az édes illat bejárta a házat.

– Anyu – szólalt meg aggodalmas arccal –, lesz az idén karácsonyi beszéd? Már nincs királyunk.

– Gondolom, Erzsébet fog beszélni, ő lett a királynő – felelte a nő. – Miket kérdezel, te! Lekváros kiskanál?

Jennynek felderült az arca, amikor odanyújtotta neki, mint egy nyalókát.

A nyelvére szorította a hideg fémet, és élvezte az édes eperízt. Ez volt a mennyei boldogság.

Fényesen ragyogott az égen a hold, ők pedig hideg sonkával, keménytojással töltött vagdalttal és Waldorf-salátával a tányérjukon körülülték a tüzet, forralt bort kortyolgattak, nevettek és beszélgettek. Igazi karácsonyi hangulat telepedett rájuk.

A szobát beborította a lucfenyő jellegzetes illata; az ablakban állt a karácsonyfa, a család történetének emlékeivel feldíszítve. Függtek rajta régi, a negyvenes évekből származó díszek, még Margot idejéből; megkopott, színes gömbök, oldaluk kétfelől arannyal behúzva és befestve, amitől úgy néztek ki, mintha citrusfacsarón formázták volna meg őket. Egy piros szalaggal átkötött, sógyurmacsillagot Poppy maga pingált ki, és nem sajnálta a metálfestéket, a hátoldalába pedig belevéste a neve kezdőbetűit. Egy alacsonyabb ágon viseltes, mégis nagy becsben tartott krepp-papír-hóember ült, vattapamacsokból készült, Rose valószínűleg ilyennel szokta lemosni a sminkjét.

Jeremy a biciklis kalandjairól mesélt Bernardnak. Inas férfi volt, kiapadhatatlan energiával, a hétköznapokon ügyvédként dolgozott, hétvégén pedig lycrába öltözött, és nekiindult a kanyargós vidéki utaknak és lehetetlenül meredek domboldalaknak. Poppy alig fért a bőrébe az izgatottságtól, alig várta, hogy Bernard befejezze a beszélgetést az apjával, és minden figyelmét neki szentelje, ezért olyanokat kiabált közbe, hogy Bernie bácsi, nem akarod megnézni a birodalmamat?

Jenny tudta, miért szereti Poppy annyira Bernardot. A férfi kitűnően értett a gyerekek nyelvén, egyenrangúként beszélt velük. Soha nem használta a megjátszott lelkesedés leereszkedő hangnemét, nem tett megjegyzéseket a külsejükre, hanem ugyanolyan figyelmesen végighallgatta őket, ahogy a felnőtteket szokta.

Mialatt Poppy körbevezette a házban, mintha egy jó természetű, de fáradt labradort sétáltatna, Rose megpróbálta szóra bírni Maxot, akiből az előző karácsony óta tinédzser lett.

– Meséld el Jenny néninek, milyen díjat kaptál az iskolában – kérte. Sűrű, szőke haját a füle mögé simította, de az a Quinnek irigylésre méltó fürtjeire jellemző módon azonnal visszaugrott.

Max a térdét ugráltatta, és kerülte Jenny tekintetét, aki akár meztelen is lehetett volna.

– Idén én voltam a legjobb matekból – válaszolta a fiú olyan arccal, mintha ez halálbüntetést vonna maga után.

Jenny megdöbbent mutáló hangján. Mint amikor melléfújnak a trombitán.

– Ez csodálatos, Max – mondta. Eszébe jutott, amikor egyszer lekváros kosárkát sütött, a kis Max pedig egy sámlin állt mellette a pultnál, és „tésztarobotokat” gyártott a lehulló darabokból.

– Ezek szerint szeretsz iskolába járni?

Max hátravetette a haját a homlokából, és közben diszkréten kihúzta a zsebéből a telefonját.

– Nincs vele bajom – válaszolta. Mosolygott valamin, amit a kijelzőn olvasott, és rendkívüli sebességgel válaszolt rá.

– Nemsokára kiválasztja, miből fog kisérettségizni – vette át a szót Rose. – Ugye? – tette hozzá, hogy magára vonja a figyelmét.

Max bólintott.

– Történelem, zenekészítés, spanyol és fotózás.

– Fotózás? – kérdezett vissza Rose, és kihúzta magát a székén. – Mióta?

– Amióta a haverjaim is csinálják…

– Nem lenne szabad arra alapoznod a jövődet, hogy mivel foglalkoznak a barátaid…

– Spanyol… – szólalt meg Jenny a fiút nézve, aki a körmeit piszkálta –, milyen nagyszerű nyelv! Jó, hogy ilyen különböző tárgyakat választasz.

– Szerintem is – felelte, majd felnyársalva tekintetével az anyját. Már pelyhedzett a bajusza.

Rose-ból úgy lett anyuka Jenny szeme láttára, mintha a világ legtermészetesebb dolga volna. Volt olyan karácsony, amikor Max a lábába csimpaszkodott, míg ő az ünnepi vacsorát készítette, és még egy csecsemőt is cipelt hordozókendőben a mellkasára kötve. Máskor egy zacskó ropit varázsolt elő a táskájából, hogy lefoglalja a sírással küszködő Maxet, vagy a semmiből kerített egy kifestőkönyvet, hogy rendesen megebédelhessen. Jenny nem tudta, mindenkiben ilyen könnyedén kifejlődnek-e ezek a képességek, és hogy Jeremy kellőképpen értékeli-e a felesége ügyességét.

Vacsora után következett az a pillanat, amelyre mindenki várt: Jenny süteményeinek bemutatása. Poppynak felcsillant a szeme, amikor meglátta a tiffint, és izgatott fóka módjára tapsikolt. Jennyben melegség áradt szét, és elégedetten nézte, ahogy a kislány nekiesik, kieszi a kekszes tölteléket a kemény csokoládéborítás alól, és végül azt is rettentő élvezettel elfogyasztja.

– Még sosem sütöttél ennyit… hetekig rá fogunk járni! – állapította meg Jeremy, és mindent végigkóstolt a szemével.

– Ó, nézzétek! – kiáltotta Rose a fatörzstortára mutatva. – Poppy, Max, ez volt Margot nagyanyátok kedvence.

– Jól néz ki – állapította meg a fiú. Vágott egy jókora szeletet, és úgy falta be, mint aki életében nem kóstolt még süteményt, szinte levegőt sem vett.

– Te sütöd a legjobb sütiket a világon, Jenny néni! – ujjongott Poppy csokoládés fogakkal.

– Ez a szuperereje – árulta el Bernard.

Jenny belenézett a hatalmas amerikai hűtőszekrénybe. Ez a konyha tökéletes ellentéte volt az övének, csupa egyenes vonal, LED-lámpák, egyetlen szekrényajtó sem lógott a zsanérján, nem döcögtek a fiókok a görgőkön.

– Adjunk neki egy pohár tejet? – kérdezte Poppy, és elővett egy sárgarépát a zöldségesfiókból. – Biztosan megszomjazik, mire ideér.

– Szerintem jobban örülne egy korty sherrynek – vélekedett Bernard a konyhasziget mögül, egy kényelmetlen bárszéken kuporogva; hol volt ez a bársony karosszékétől! – Mit gondolsz, drágám?

– Egyetértek – bólintott Jenny. – Mindenki tejet készít ki neki.

Csodálta Poppy megingathatatlan hitét. Odakísérte a kandallóhoz, ahol levette a fedelet a karácsonyi gyümölcskosárkák dobozáról. Porcukorfelhő szállt fel. Poppy keze mindegyik darab fölött megállt, gondosan mérlegelt, és végül választott.

– A kosárkáknak van egy titkos alkotórésze, ezért biztosan ízleni fog neki.

– Mi az? – kíváncsiskodott a kislány, miközben Bernard felbukkant egy pohár sherryvel.

– Van a tetejük alatt egy vékony marcipánkorong; egészen más tőle az ízük.

– Alusztok? – kérdezte Poppy a résnyire nyitott ajtóból. Suttogott, de olyan hangosan, hogy biztosan felébressze őket.

– Már nem, Pops – felelte Jenny, és hunyorogva megnézte, hány óra. 5:45. Ez még Bernardnak is korainak számított.

– Boldog karácsonyt, drágám – szólalt meg a férfi rekedten, és a szemüvegéért nyúlt. – Jobb lesz, ha felkelünk.

Jenny belebújt a köntösébe, és lement Poppyval a lépcsőn; Bernard, Rose és Jeremy libasorban követte őket, mintha valamilyen sortánchoz készülnének. Hullafáradtak voltak még. Max a jelek szerint eljutott abba a korba, amikor az alvást többre értékelte az ajándékbontásnál. Kint még sötét volt, a levegőt megülő fagyos köd ragyogott az utcai lámpák fényében. Jennyt még hetvenhét évesen is elfogta valami ünnepélyes hangulat, mintha varázslatot bocsátottak volna rájuk. Karácsony reggelén minden a legszebb arcát mutatta.

Poppy megállt a nappaliajtóban, és amikor megfordult, a várakozás izgalma csillogott a szemében.

– Bemenjek? – kérdezte.

Bólintottak, mire benyitott. Bent meleg fenyőillat terjengett, csak a karácsonyi égősor világított, a fa alól színpompás, érdekes formájú csomagok kandikáltak ki. A kandalló előtt kockás pléddel letakart, jókora valami állt, nem fért a mellette lógó, tömött zokniba.

– Itt járt! – kiáltotta Poppy a titokzatos valamihez szaladva. Amíg lerántotta róla a takarót, Jenny Bernardot nézte, akinek ragyogott a szeme az ezernyi kis izzót visszatükröző szemüvege mögött.

– Babaház! – suttogta Poppy, amikor benézett a friss festéktől és fűrészportól illatozó kis helyiségekbe. Viktória korabeli ház volt fehér keretes ablakokkal, vissza lehetett hajtani rajta a tetőt, amely alatt parányi padlásszobák rejtőztek.

Bernard kitapogatta a villanykapcsolót, és az összes mennyezeti lámpát fölkapcsolta. Poppy örömében majd’ kiugrott a bőréből, csodálta ezt a kis világot, amely várta, hogy megtöltse lakókkal, és ugyanolyan valóságos lesz, mint Karácsony apó.

– Margot-ház – mutatott Poppy a bejárati ajtó fölött lévő, kézzel festett feliratra.

Rose és Jeremy közelebb lépett, hogy ők is elolvassák.

– Köszönjük, Karácsony apó – mondta Rose Bernardra pillantva, kezét a szívére téve, mintha azt akarná jelezni, hogy csordultig megtelt.

5
Karácsonyi torta[5]

JEREMY A BAKANCSOK és télikabátok halmai között időről időre bemondta a pontos időt, hátha végre ki tudja terelni a családját az ajtón. Sétálni készültek, ami az év bármely más napján semmi problémát nem jelentett volna, de mivel történetesen december 26. volt, most nagy eseménynek számított. Rose alufóliába csomagolta a felszeletelt karácsonyi tortát, és megtöltötte teával a termoszt, mindeközben Max ímmel-ámmal a térdzokniját kereste, amely rejtélyes módon eltűnt a csizmája orrából.

– Úgy néz ki, hogy nem tudok menni – szólalt meg, oldalra vetve a haját, amitől egy ritka pillanatra látszott alvástól püffedt szeme. – Nem találom a zoknimat.

– Ne légy nevetséges, itt a pótzoknim – mondta Jeremy, és mint egy tekegolyót, végiggurította a folyosón. Max morogván kapott utána.

Végül elhagyták a házat. Ropogott a fagyott fű a talpuk alatt, az orrukat rögtön pirosra csípte a reggeli levegő. Jenny hátrapillantott Bernardra, aki kézen fogva jött utána Poppyval, és éppen arról magyarázott, hogy a réti lórom a titkos erejével enyhíti a csaláncsípést. Most, hogy család vette őket körül, Jenny ismét megtapasztalhatta, hogy férje igazából csapatjátékos, mégis párosan élte le az életét.

– Képzeld, még emlékszem, amikor kislány koromban kempingezéskor Bernard bácsi ezt nekem is megtanította – mondta Rose.

– Emlékszel azokra a nyaralásokra? – csodálkozott Jenny.

– Persze hogy emlékszem – csapta össze kesztyűs kezét Rose –, a legszebb élményeim közé tartoznak. Fagylaltoztunk, kriketteztünk a tengerparton, halat ettünk krumplival…

Jenny visszagondolt azokra az évekre, amikor Rose-t magukkal vitték nyaralni, hogy Margot és John lélegzethez jussanak. Minden percét imádták. Telepakolta a kocsit süteményekkel, többtermosznyi levessel, kenyérrel, babbal – Bernard ilyenkor viccesen mindig megjegyezte, hogy csak hat napra mennek, nem hat hónapra. Esténként ültek a sátorponyva alatt, hallgatták a baglyok huhogását meg a fák lombjának susogását, és Bernard egyszer elhitette Rose-zal, hogy látott egy sellőt, amivel nagy izgalmat váltott ki. Reggelenként gyakran találtak a sátorban egy-egy kagylót, amelyet a sellő hagyott ott.

– Emlékszel arra a nyárra, amikor állandóan vihar volt? – kérdezte Rose, kezét a szájára téve, ahogy újraélte az eseményeket. – És beázott a sátor?

– Igen! – kiáltotta Jenny. – Végül a kocsiban aludtunk, ugye?

Rose bólintott.

– De Bernard bácsi a sátorban maradt, hogy nekünk több hely jusson.

Egy ideig szótlanul baktattak egymás mellett, mindketten elvesztek a maguk emlékeiben, és önkéntelenül egymáséhoz igazították a lépteiket.

– Mit terveztek a jövő évre? – kérdezte végül Rose.

Jenny a jelentkezési határidőre gondolt, de hamar kialudt benne az izgatottság szikrája, amikor eszébe jutott a dátum: január 11.

– Tulajdonképpen nem is tudom – válaszolta, és örült, hogy nem látni az arcát –, bár ez fontos év számunkra, mert októberben lesz a gyémántlakodalmunk.

– Hát persze! – Rose a levegőbe emelte két karját. – Rendeztek partit?

– Biztosan megünnepeljük majd valahogy, de előbb meg is kell érnünk.

Rose elnevette magát.

– Ha ötvenkilenc évig megvoltatok egymással, egy évet már csak kibírsz mellette!

Jenny nem szólt, hogy félreértette, félt, hogy morbidul hangzana.

– Na és ti, vannak nagy terveitek?

– Azt hiszem, ez az év leginkább a munkáról fog szólni – felelte Rose. Gumicsizmájának orra most már nedvesen csillogott. – Remélem, hogy felkérnek partnernek.

– Fantasztikus! – lelkesedett Jenny, és elővette a zsebkendőjét, hogy megtörölgesse az orrát. – Szurkolok, bár szerintem nem a szerencsén fog múlni.

– Köszönöm. Csak attól félek, ha előléptetnek, nehéz lesz megtalálni az egyensúlyt a munkahelyi kihívások és a gyereknevelés között.

Jenny bólintott, mint aki pontosan érti.

– Néha az az érzésem, hogy Poppy még nagyon kicsi, és Max is igényli a jelenlétemet, főleg most, hogy közelegnek a vizsgái, bár a világért sem ismerné el.

Jenny törte a fejét, milyen bölcsességgel rukkolhatna elő, milyen tapasztalatára építhetne, de csak egyre kisebbnek érezte magát, mert voltaképpen honnan is tudhatná ő ezeket a dolgokat.

– Én sosem éltem át olyan élményeket, amiket te – kezdte, mert úgy vélte, valamit mondania kell –, ezért lehet, hogy nem tudok okosat mondani, de van két gyönyörű gyermeked és irigylésre méltó a karriered, szóval szerintem nyugodtan bízz az ösztöneidben. Eddig jól súgtak.

Visszanézett a válla fölött Bernardra és Poppyra, akik a távolban a kerítésen áthajolva egy vakondtúrást tanulmányoztak.

– Köszönöm, Rose, hogy része lehetünk a családodnak.

– Jenny néni – simogatta meg Rose a kesztyűs kezével a vállát –, te is tudod, milyen hihetetlen szerencsének tartjuk, hogy itt vagytok nekünk.

– Álljunk meg! – kiáltotta Jeremy, fölemelve a jobb kezét, amikor utolérte őket. – Lassítsunk egy kicsit, várjuk meg, hogy Bernard utolérjen bennünket.

– Igen, észrevettem, hogy nem áll olyan biztosan a lábán, mint amikor legutóbb találkoztunk. – Rose lehalkította a hangját, és aggodalmasan ráncolta a homlokát. – Nyolcvankét éves, Jeremy. Azt hiszem, jobb lett volna, ha a rövidebb utat választjuk.

Jennynek elszorult a szíve, Rose szavai csak megerősítették a fájdalmas igazságot.

– Miért álltunk meg? – tudakolta Max, a zsebébe mélyesztett kézzel közeledett feléjük, és ettől úgy nézett ki, mint aki behúzta a nyakát.

– Megvárjuk, hogy Bernie bácsi utolérjen bennünket, és együtt mehessünk tovább – válaszolta Rose.

Amikor a férfi közelebb ért, hallatszott, milyen nehezen szedi a levegőt.

– Jól érzed magad, drágám? – kérdezte Jenny. A férje egy fatönk felé nyújtotta a kezét.

– Jól – felelte. Elfordította a tekintetét, benyúlt a zsebébe az inhalátorért, és a szájához emelte. Zihált a mellkasa, olyan hangokat adott ki, mint egy harmonika.

– Bernie bácsinak inhalátora van! – kiáltotta Poppy csaknem ugyanolyan izgatottan, mint amikor meglátta a karácsonyi ajándékát. – Én is akarok… Jessicának, a barátnőmnek is van.

– Tartsunk egy teaszünetet? – kérdezte Rose, és mindenki kitörő örömmel fogadta az ötletet. Körbeállták a fatönköt, és nézték a tájat. – Ki kér tortát? – Kesztyűben próbálta kibontani az alufóliát, küzdött derekasan, akár egy bulijátékban.

– Jenny néni! – rántotta meg Poppy a karját, és mutatott valamit a fák között.

Mialatt Jenny a látóhatárt fürkészte, egy szarvas bukkant föl, koronaként viselve büszke, elágazó agancsát. Mitikus lényként nézett körül a decemberi ködben, láttára a kirándulóknak földbe gyökerezett a lábuk. Egyre többen csodálták, és egyre szaporodott a szarvascsapat létszáma is, az ő eleganciájuk mellett pedig csak még esetlenebbnek hatott a kabátba és sálba bugyolált emberek mozgása. Két faj szemlélte ámulva egymást.

Jenny figyelmét elvonta egy kisfiú a tömegben. Kétévesnél nem lehetett több, finom szálú haja a tarkóján göndörödött.

Rose-nak végül sikerült kiszabadítania a tortát a fóliából, és szétosztotta. A gőzölgő teát is körbeadták, Jenny azonban udvariasan elhárította. Ha termoszból kellett innia, mindent enyhén sósnak érzett, mintha a leves, amelyet valaha beletöltött, otthagyta volna az ízét.

A kisfiú elindult a kirándulók között, egyre gyorsabban, mint autó a lejtőn. Jenny figyelte a körülötte lévők testbeszédét, kíváncsi volt, kikhez tartozhat.

– Ez nagyon finom, Rose – hallotta Bernard hangját, és eszébe jutott, hogy neki is meg kell kóstolnia.

Azonnal tudta, hogy férje csak udvariasságból mondja. A torta túlsült. A külseje megfeketedett, és darabokra hullt, akár a vizes homok. Nem is az volt benne a legrosszabb, hogy kiszáradt, hanem a kellemetlen meglepetés, amikor ráharapott egy ribizlire, és kavicsként csikorgott a fogai között.

– Köszönöm, Bernie bácsi, ez anya elronthatatlan receptje – mondta Rose, és Jennynek azonnal lelkifurdalása támadt. Milyen szerencse, hogy senki sem hallja mások gondolatait.

– Nekem csak a teteje ízlik – jelentette ki Poppy, majd leemelte a vastag cukormázréteget, és úgy harapott bele, mint egy krétába.

– Ez nem volt valami szép, Poppy. Mami sokat dolgozott vele – jegyezte meg Rose felvont szemöldökkel.

A kisfiú elszakadt a kirándulóktól, és a szarvasok felé futott. Hirtelen fenyegetőnek látszottak a hatalmas agancsukkal, és mintha a veszély saját mágneses teret gerjesztett volna, Jenny hallotta a szíve zakatolását, ahogy a kisfiú egyre gyorsabban szedte a lábát.