© Herner Dorka, 2025

© Central Kiadói Csoport, 2025

Minden jog fenntartva; a mű részletei sem közölhetők, és semmilyen formában nem sokszorosíthatók a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978 615 6983 78 7

A  ajánlásával

Megjelent a BookLab Kiadó gondozásában, 2025-ben

A BookLab Kiadó a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Budaházy Árpád

Felelős szerkesztő: Szörnyi Krisztina

www.booklab.hu

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Peiker Éva

Tördelés: Kedves László

Illusztrációk, borító: Dusik Móni

A szerző fotója: Szücs Róbert

A kiadó könyveit megrendelheti kedvezménnyel

a booklab.hu webáruházban.

Egy kérdés és egy válasz. Olyan egyszerűnek tűnik, mégis hihetetlenül felelősségteljes feladat ezeket a dilemmákat feloldani. Egy oldal írás megváltoztathat egy életet.

Anyaként naponta akad egy kérdés, ami miatt nem tudunk elaludni. Jól csinálom? Ki tudom valaha javítani, ha elrontom? Herner Dorka válaszai megmutatják, hogy figyel, együttérez és valóban segíteni akar. Pszichológus, öt gyermek édesanyja – a nevelés témájában teljes bizalmam az övé.

Akovács Éva

Herner Dorka ritka képesség birtokában van: hosszan és mindenre nyitottan tud figyelni. Ha kérdést kap, nem elégszik meg felületes, pusztán szakmailag kifogástalan válaszokkal. A kérdés mélyére lát, s megkeresi azt a választ, ami nemcsak tudást, ismeretet közvetít, hanem bátorítást, vigaszt és reményt is ad egy jobb, rendezettebb élethez. Figyeljünk most mi is rá úgy, ahogy ő figyel ránk.

Boldizsár Ildikó

Tartalom

Előszó

1. Átéltük, továbbadjuk… Továbbadjuk?

Hála és hálátlanság

Lélektépő dackorszak

Amikor gyászol a gyermekünk

Mélységek egy „apró” dilemma mögött

Félelem a transzgenerációs minták továbbörökítésétől = félelem a gyerekvállalástól

Ötévesen házimunka?

Lezárások, elszakadások, különböző ritmusok

A fegyelmezés nem bántás

2. Erős érzelmek, erősen megpróbáló érzelemkezelés

Tudnék kevesebbet kiabálni?

Elszakadási nehézség

Szakaszlezárások

Sok tanács közt a pad alatt

Éles határátlépések, éles határok

Érkezik a testvér – miben segíthet egy nagyszülő?

Kívülálló tinédzser

Veszteségből lehetőség?

A szuperérzékenység nem könnyű, de lehet szuper!

3. Mértéktartó gondoskodás

A képernyőidő-dilemma

Testvérféltékenység a szülői oldalról

Hazaköltözött és ott ragadt

Altatni vagy nem altatni?

Krónikus szülői bűntudat

Adni jó, de nem egyszerű

A helikopterszülőség motorjai

A halogatás nem lustaság!

4. Családi konfliktusok

Pénzügyi kiszolgáltatottság

Felnőtt gyerek, felnőtt gond

Lehet túl sok a hála?

Lehet, hogy egyedül könnyebb lenne?!

Feszültség a nagyszülők közt

Szülők ellentétes állásponton

A pénz beszél, ha az ember hallgat

Megszakadt kapcsolatok, megszakadt szívek

Kapcsolatragasztgatás

A családot összetartók érzelmi teherviselése

5. Távolság-közelség

Határon túl érő nagyszülői szív

Mit tehetünk, ha nem jövünk ki egymással?

Frissnyugdíjas nagyszülői szerep

Elforduló unokák

Egy baba érkezésének mindig örülni kell?

Lehet ugyanúgy szeretni?!

Nagyszülőhiány

„Megfelelési kényszerben nem jó unokázni!” – nagyszülők a nagyszülőhiányról

6. Lángolás, hajszoltság, kiégés

Nyárszorongás

Eltűnni az anyaságban

A pihenéshalogatás bosszúja

A szendvicsgeneráció terhei

Praktikák a rutinok ellen

Családi kiégés

Meditáló szülő?!

A szerzőről

Előszó

A Szülőlélektan az első olyan könyvem, melynek ötlete nem bennem született meg. Tetszett, és kíváncsivá is tett, így rögtön igent is mondtam rá, de ahogy haladtunk a kiadás felé, egy ponton arra eszméltem, hogy nem állok olyan közel a készülő kötethez, mint amennyire szoktam. Hamar rájöttem, hogy azért, mert érzelmileg nem köteleződtem még el azon a ponton, tehát nem kötődtem hozzá olyan erősen. Azonnal mozgásra késztetett ez a a hiány: kerestem az utat, hogyan közeledjek. Mi értelme van kötetbe szedni a Nők Lapjában futó, Szülőlélektan című rovatomban megjelent írásaimat? Csöndes, nyugodt, lassú időt szenteltem a kérdésre, hogy ne háborítva, erőltetve, fejből érkezzen rá válasz – mert ami a gyomrom és a szívem tájékáról születik, az mindig sokkal igazabb.

Nem váratott sokat magára, beugrott egy pár nappal azelőtti döbbenetes élményem. A Mélyülés nevű nyílt csoportomban* történt, ahova kéthetente másfél órára bárki eljöhet, aki szeretne elmélyült, minőségi időt szánni magára, miközben biztonságot kaphat a csoport által is. Évával jó pár hónapja itt találkoztam először, ő pedig velem a Szülőlélektan rovatban. Annyira megérintette az egyik cikkem, hogy elindult egy olyan önismereti úton, ami, saját elmondása szerint megváltoztatta az életét. Már ez is óriási dolog számomra, de a történet itt nem ért véget! Éva jött újra és újra, annak ellenére, hogy elköteleződést nem kíván a csoport, tehát lehet csak egyszer is részt venni rajta, ő mégis elkötelezetten járt. Teltek a hetek és az alkalmak, majd pár napja, a legutóbbi alkalommal Imola, aki szintén visszajáró mélyülő, szinte mellesleg mesélte el, hogy Éva hatására fölkereste az anyukáját, akivel évek óta nem tartotta a kapcsolatot. „Wow!” – csak így tudtam kifejezni rácsodálkozásomat a csodálatosra, hogy ember emberre milyen erősen és mélyen tud hatni.

Ez a történet azonnal közel vitt ehhez a könyvhöz, ezért tudok már lelkesen hinni benne: mert eddig elérhet egy rövid, egyoldalnyi cikk. Életeket változtathat meg gyökeresen, nem is egyet! Pillangóhatás ez: egy apróság óriási és váratlan következményeket eredményezhet. Magamat látom a legkisebb szereplőnek, a pillangónak a történetben. Azt, aki a cikket indító levelet írta nekem, sokkal nagyobbnak. Megfogalmazni nehézségeinket, cselekedetté formálni a bennünk lévő kellemetlen nyomást, tolni magunkat a kiutak keresése felé – hatalmas tett. Tudom pszichológusként és saját tapasztalatból is, hogy szokott dolgokból kimozdulni sokszor emberfölötti erőt kér. Ahogy az is bőven meghaladja a szerepemet a történetben, hogy Éva eljött hozzám, és az is, hogy az ő hatására pedig Imola lépett az édesanyja felé egy óriásit.

Remélhetőleg itt nem áll meg az áramlás, hanem megy tovább benned, kedves olvasó! Apró vagy akár nagyobb mozdulásokat eredményezve belül, melyek egyaránt kihatnak kapcsolatainkra – legyünk akár szülők, nagyszülők, vagy felnőtt gyerekek a saját történetünkben. Szívesen vagyok pillangó ilyen jóságáramoltató folyamatokban, így továbbra is várom a leveleket a dorka.herner@centralmediacsoport.hu címre.

1.
Átéltük, továbbadjuk… Továbbadjuk?

A Szülőlélektan rovattal – és e könyvvel – szeretnék támogatást, segítséget nyújtani a hozzám hasonlóknak, akiknek sokszor kérdéses, hogyan lehet ügyesen evickélni a szülői kihívások terepén. Merthogy sem az, hogy pszichológusként hivatásszerűen foglalkozom a lélekműködéssel, sem az, hogy öt gyermekem, tehát sok szülői tapasztalatom van, nem mentesít a dilemmás helyzetektől, nehézségektől, mardosó problémáktól. Mindannyian jót akarunk, még ha gyakran félre is megy a szándékunk, mert eszközeink tökéletlenek, csorbultak, rozsdásak – vagy előfordul, hogy nincsenek is.

Eszközeink egy részét ellessük már gyerekként, illetve porcikáinkba ivódik az az attitűd, nevelési stílus, amelyben „pácolódunk”. Nevezhetjük ezeket transzgenerációs mintáknak, vagy gondolhatunk rájuk egyszerűbben úgy is, mint tapasztalásokra, amik hatottak ránk az életben, és amiket sokszor automatikusan, átgondolás nélkül továbbadunk.

No de mi van akkor, ha valamit nem akarunk továbbadni? Nincs veszett fejsze nyele, tehát van belenyúlási lehetőségünk! Akár kicsi, akár nagyobb a gyerekünk, amíg élünk, tehetünk érte, tehetünk magunkért. Ez nem jelenti, hogy a mélyműködésünk megváltoztatása egyszerű. Képzeljük úgy, mintha az autópályán százharminccal száguldanánk, ráadásul tempomattal – ez az alapműködésünk. Ha szeretnénk letérni az útról, szükséges ismernünk, hogy hol a fék, mert lassítanunk kell. Körül kell néznünk, mert fontos lesz tudnunk, hogy hol van kijárat, és föltérképezni azt is, hogy az egyáltalán odavezet-e majd, ahova érkezni vágyunk. Van, amikor célunk eléréséhez segítségre van szükségünk, iránymutatásra vagy társakra az úton. Néha már az is segít, ha ráeszmélünk – akár mások kérdéseit, történeteit hallva vagy olvasva –, hogy bár minden eset egyedi, mégis mindannyian univerzális, emberi nehézségekkel küszködünk.

Hála és hálátlanság

Kedves Dorka!

Az ünnepek közeledte miatt is sokat gondolkodom a hálán és a hálátlanságon. Két gyermekem van, gimnáziumba és egyetemre járnak. Édesapám már nem él, anyukám szerencsére jól tartja magát. Első generációs városi és értelmiségi vagyok, szüleim vidéken, a földjeik műveléséből éltek. Nálunk otthon a hálaadás az időjárásért, a termésért, a napi betevőért természetes része volt az életünknek. Amit viszont látok a gyerekeimnél és a barátaiknál, hogy náluk a normális a hiányokra figyelni: azt nézik, mi az, amijük nincs. Miközben szerintem megvan mindenük, ami fontos. Nem rossz emberek, csak nincs kultúrája most a hálának. Szeretném őket erre megtanítani, talán még nem késő, itthon lakik mindkettő, tudna ajánlani módszereket?

Az első gondolatom a levelét olvasva az volt, hogy milyen szerencsés az, aki kapott mintát a hálaadásra! Szívesen kérdezném erről, vajon részleteiben hogy nézett ez ki önöknél gyerekkorában, és sikerült-e valamit átmentenie a mindennapjaikba. Általában a rutinokban és a rituálékban rejlik a titok, mert ezek segítik a megtapadást. A hálaadás közismert formája az asztalra kerülő étel megköszönése ima, mantra formájában, de mivel ezt sokan valláshoz kötik, nem gyakorolják. Főleg, ha kamaszról vagy fiatal felnőttről beszélünk. Ezekben az életszakaszokban a gyerekeink saját útjukat keresik és formálják, sokszor tagadva, ami szüleiktől származik, hiszen az is segít megtalálni egyéniségüket, egyediségüket. Nekem mindig jót tesz visszagondolnom a saját tinikoromra – az a helyzet, hogy nekem sem jutott eszembe hálásnak lenni. Ez segít elfogadnom a gyerekeim „hálátlan” korszakait, illetve bíznom abban, hogy náluk is elkövetkezhet hálásabb időszak, hiszen nálam is eljött.

Érdemes első körben megvizsgálnunk, nekünk mennyire szövi át az életünket ez a cselekedet. Kifejezzük-e a gyerekeink előtt hálánkat szüleink, házastársunk, barátaink felé, hogy ezt el tudják lesni tőlünk? És feléjük mutatunk-e hálát? Látnak-e minket hálából kiindulva cselekedni, például adakozni hozzánk képest rosszabb életkörülmények közt élőknek azért, mert szerencsére megtehetjük? Milyen egyéb viselkedésünk mutatja, hogy mi értékeljük az életünket? Van-e számukra is látható módszerünk az élet apró örömeinek tudatosítására?

A rendszerességnek és a figyelemnek teremtőereje van.

Kezd ismertté válni a hálanapló írása mint módszer. Minden ilyesmi akkor jó, ha hozzánk passzoló, tehát érdemes kipróbálni, és ha nem tapad meg, másikat keresni. Nekem például az vált be, hogy fölfestettem az ágyam fölé foszforeszkáló festékkel, hogy „hálás vagyok”. Így a fölirat minden reggel és este emlékeztet, milyen sokat kaptam, milyen bőséges az életem. De köthetjük ezt a tudatosítást már meglévő napi rutinunkhoz is, a tusoláshoz, a mosogatáshoz vagy a munkába biciklizéshez. A rendszerességnek és a figyelemnek teremtőereje van, így egyre több jó dolgot fogunk észrevenni.

Nehézségek árnyékában a hála magától születik – ki ne adott volna már hálát az egészségért egy betegség után? Fiatalabb korunk önfeledtebb is, hiszen ekkor még jó esetben, fájdalmas tapasztalatok híján, nem tudatosul a sebezhetőségünk. A fiatalokat még ritkán mardossa, hogy az élet milyen illékony, és éppen ezért is annyira értékes, de ez nem feltétlen baj, hiszen ennek tudatosítása stresszel is jár. Párhuzamosan azzal, hogy a hálával átszőtt élet példáját mutatjuk nekik, mi is megtanulhatjuk tőlük, hogy hogyan lehet súlytalanabbul, önfeledtebben is tölteni az időnket.

Lélektépő dackorszak

Kedves Dorka!

Rengeteget hallottam és tudok már arról, hogy hogyan kellene reagálnom a dacos gyerekemre, de sajnos még mindig sokszor leszek türelmetlen, és számomra is váratlanul kiabálok, pedig utálom magam ilyenkor. Van kiút?

Gyermekeink érzelemviharos időszakaiban megmaradni épeszű és éplelkű szülőnek nem egyszerű föladat. A dackorszak műfajából fakadóan – hogy ez egy időszak, nem pedig egy hétvége – hosszú távú érzelmi megterhelést jelent. Ilyenkorra már mögöttünk van többévnyi gondoskodás, esélyesen már kicsit bele is fáradtunk a gyerekes rutinokba, erre jön egy nehéz időszak, ami nem tudjuk, hogy meddig tart, nem tudjuk, hogyan osszuk be az erőnket. Mivel nincs lehetőségünk kitérni a próbatételek elől – bentlakásos oviba nem szoktuk adni a háromévest, csak néha belemenekülünk ilyen gondolatokba –, a beszorítottság és a tehetetlenség természetes következménye, hogy bennünk is gyűlik a düh. Hogy ne váratlanul ömöljön ki, érdemes a mérgünket rendszeresen és irányítottan kiürítenünk magunkból: használjunk bokszzsákot – ez lehet elméleti is, tehát bosszankodhatunk igazságtalan főnökön vagy bénázó sofőrökön –, esetleg elmehetünk futni, vagy az erdőbe kiabálni. A sok ütközés behorpadásokat okozhat a lelkünknek, például az önbecsülésünk terén. Magas a mércénk („Mindig türelmesnek kell lennem!”), de rendre elbukunk („Megint kiabáltam, szörnyű vagyok!”). A helyzeteket megoldani, de a korszakot inkább átvészelni fontos, ehhez eszköz a rendszeres regenerálódás! A lélek gyönyörűen képes „kiugrani” magát a horpadásokból, akár csak attól, ha háborítatlan időket biztosítunk neki.

Emlékszem, hogy az első gyerekeimnél még mennyi lelkierőm volt, aztán az ötödik gyerekem dackorszakától már akkor rettegtem, amikor a negyedik még ki sem jött belőle. Segített a tudás, hogy ez egy kellemetlen, de szükséges fejlődési szakasz, ami nem ellenem van. Segített, mikor megértettem, hogy nem vagyok rossz anyuka attól, hogy néha a világ másik felére vágyódom, ez nem a gyerekem ellen történik, hanem a folyamatos stresszhelyzet elől futnék.

Nemritkán az irritál minket, amit nekünk nem lehet. „Néha legszívesebben én is a földön ordítva fetrengenék…” – hány, de hány szülőtől hallottam már ezt! Szoktam javasolni, hogy ha nem is a bolt közepén, de otthon nyugodtan kipróbálhatjuk, hogy leutánozzuk a gyereket. A humor csodás eszköz, a meglepetés ereje képes kimozdítani mindkettőnket.

A gyerek ezen időszaka nem kért, de kapott lehetőség a saját határainkról tanulni. Egyértelműek és következetesek-e a nemeink és az igeneink? Nem csak a gyereknevelés terén lesz haszna, ha figyelgetjük magunkat, és alakítunk működésünkön.

Ha szeretném, hogy a gyerekem majd tudjon másnak nemet mondani fölnőtt korában, akkor az ott kezdődik, hogy nekem nemet mondhat-e, ennek pedig az az eredője, hogy én mondhattam-e nemet gyerekkoromban. Nekünk vajon szabad volt dühösnek lennünk? Ha már pár évesen lehetetlen volt hangot adnunk annak, hogy nem jó nekünk valami – mondjuk kiabáltak miatta, vagy meg sem hallottak –, akkor az a jelenbe nyúlik. Mennyien küzdünk fölnőttként azzal, hogy nem tudunk kiállni magunkért, nem tudjuk fölemelni a hangunkat! Nem találjuk magunkban az erőt, ami ahhoz kellene, hogy ki tudjunk lépni rossz helyzetekből. Nőként főleg nehéz dühösnek lenni, mert erőszakosnak, nőietlennek érezhetjük magunkat, amitől sokszor inkább magunkba zárjuk az érzést, és belül őröl minket. Pedig a düh, ha jól használjuk, nem elhasznál, hanem nagyon fontos határszabó energia!

A dacos korszakokban úgy szoktam képzelni, hogy én, a szülő vagyok a gumiszoba: fontos, hogy olyan fal legyek, ami határt mutat, de nem okoz maradandó sérüléseket. „Próbálj meg lazítani!” – szólt a régi sláger, amihez csatlakoznék. A test mindent tárol, de légzéssel, egy kád meleg vízzel, gyógynövényteával, masszázzsal oldódhatunk, hogy legyen ruganyosságunk, mint a gumifalnak. És közben biztassuk magunkat: kitartás, ez a korszak is elmúlik!

Amikor gyászol a gyermekünk

Kedves Dorka!

Tizenhét éves gyermekünk gyászolja egy barátját, aki balesetben hunyt el pár hónappal ezelőtt. Nem voltak nagyon szoros kapcsolatban, de együtt jártak edzésre az elmúlt két évben. Szerencsére az egyesületben kapott a csapat pszichológusi segítséget, viszont mi, szülők tehetetlennek érezzük magunkat. Próbálunk beszélgetni, programokat szervezni, de nem találjuk az utat hozzá, nem nagyon tudjuk kicsalogatni a szobájából, jobb kedvre deríteni. Félek, hogy beleragad a depresszióba. Meddig kell várni, míg szakemberhez fordulhatunk?

A kérdésre egyértelmű a válaszom: ha fölmerült, hogy segítség szükséges, akkor nem kell várni. Hitem és tapasztalatom szerint nekünk, szülőknek oszlopszerepünk van gyermekeink életében, egyik legfontosabb dolgunk, hogy megtartsuk és támasszuk őket. Nem arra gondolok, hogy soha nem szabad meginognunk – irreális és embertelen elvárás lenne ez magunktól –, de ha azt érezzük, hogy valami elbizonytalanít, megborít minket, és bár próbálkozunk, próbálkozunk, sehogy sem tudunk visszatalálni a közepünkbe, akkor ideje segítséget kérni. Hiszen hogyan tudnánk megtartani valaki mást, ha mi szét vagyunk esve? Társas lények vagyunk, tehát arra is vannak a barátok, a családunk, a szakemberek és a tágabb környezetünk – beleértve engem is, aki örömmel adok támaszt ezen a felületen, ha tudok –, hogy ne legyünk egyedül kríziseinkben, és persze örömeinkben sem.

Amikor először kísértem gyermekeimet gyászfolyamatukban, nekem rengeteget segített, hogy elkezdtem edukálni magam: könyveket, cikkeket olvastam a gyászról, hogy otthonosabban tudjak mozogni a témában. Nem gyászterapeutává kívántam válni, hanem el voltam veszve egy helyzetben, és tudtam, először magamat kell megtalálnom ahhoz, hogy segíthessek.

A jelen esetről például beugrott egy írás arról, hogy mennyire zavaros érzéseket hoz gyászolni valakit, akihez nem álltunk közel. Lehet, hogy a gyermek nem is érti, vagy akár mi sem értjük, miért érinti őt olyan mélyen ez a veszteség. Nem voltak szoros barátok, de együtt edzettek, tanúi voltak egymás apró győzelmeinek és kudarcainak – a serdülőkorban ezek a közösen átélt élmények gyakran jelentősebbek, mint a mély beszélgetések. A csapattárs elvesztésével a gyerek ismerős világának egy darabja is eltűnt hirtelen. A normális élet biztonsági hálója szakadt szét.

Azzal tudok segíteni, ha képes vagyok tűrni a fájdalmát.

Segíthet az is, ha visszagondolunk, hogy nekünk milyen volt, amikor először esett szét a világunk – ha fölidézzük, hogy valószínűleg mi is túljutottunk már több erős krízisen az életünkben, azzal tudatosítjuk, hogy bár nem kellemes, mégis ez a normális folyamat. Ez segíthet nekünk abban is, hogy megerősödjön a hitünk és a bizalmunk, hogy a gyerekünk is képes lesz átjutni a nehézségen. Akár neki is föltárhatjuk korábbi megéléseinket, amikor nyitott (lesz) rá.

Nekem segített még az is, hogy sokat mantráztam magamban, hogy „azzal tudok segíteni, ha képes vagyok tűrni a fájdalmát, nehézségét, nem azzal, ha átragad rám, és elszívja az én erőmet is”. Ezzel a saját önfegyelmemet erősítettem, mintegy kiraktam egy behajtani tilos táblát a „Szorongás utca” elejére.

Ami viszont nem segít, mert magunkat is megijeszthetjük vele: ha tévesen címkézünk. A gyász és a depresszió viselhetik ugyanazt a köntöst – visszahúzódást, távolságtartást, befelé fordulást –, viszont a diagnosztizálást, ha fontosnak látjuk, érdemes szakemberre bízni.

Gyászoló gyermekeinknek tőlünk nem felvidításra, nem megoldásra van szükségük, hanem olyan szülőre, aki nem fél a gyermekét annak fájdalmaiban is kísérni. Vagy nem fél segítséget kérni, ha önmagát kevésnek érzi! Örülök, hogy a levél írója kinyúlt felém a nehéz helyzetben – remélem, mások is követik a példáját, hogy minél kevesebben maradjunk egyedül lelki nehézségeinkkel.

Mélységek egy „apró” dilemma mögött

Kedves Dorka!

Első hallásra biztosan apróságnak tűnik a kérdésem, de engem mégis hónapok óta megakaszt, képtelen vagyok dönteni: tavasszal érkezik a második gyermekünk, és én nem tudok vezetni. A családból évek óta mindenki noszogat, hogy ne halogassam tovább, én valamiért mégis ellenállok, kicsit félek tőle. Mindegyik barátnőmnek van jogsija, így sokszor érzem magam bénának, hogy én még nem voltam képes megszerezni. Egyszer, még gimi végén próbáltam, de félbemaradt. Egyébként szeretek busszal és villamossal közlekedni, szeretem magamra kötni a fiamat – most kétéves, lassan vége ennek az időszaknak… Közben pedig tudom, hogy sokat könnyítene is, ha megtanulnék vezetni.