A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Rumaan Alam: Leave the World Behind

Ecco, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2020, New York

Fordította: Kemenes Iván

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelte: Kozári Imre

“Angela”

Written by Bill Callahan

Published by Rough Trade Publishing

By Arrangement with Bank Robber Music

Leave the World Behind. Copyright © 2020 by Rumaan Alam

All rights reserved.

Hungarian translation © Kemenes Iván, 2021

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

Hungarian cover art © Szabó Vince, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-212-8

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Simonnak és Xavier-nek

Mint madárének: szeretet

zeng bombatölcsérek felett.

BILL CALLAHAN: „ANGELA”

1

Végül is sütött a nap. Ezt jó jelnek vették – az emberek a legapróbb dolgot is képesek ómenként értelmezni. Pedig az a nap semmiben sem különbözött a többitől, mármint attól eltekintve, hogy az eget éppen nem takarták felhők. A napkorong ugyanott volt, ahol máskor is. Kitartóan, közömbösen árasztotta melegét.

Az utak egymásba torkollottak. A forgalom alvadásnak indult. Szürke autójuk belső tere olyan volt, mint egy üvegbúrába zárt mikroklíma: légkondi, kamaszbűz (izzadság- és lábszag, faggyúváladék), Amanda francia samponja, és a papírszemét folytonos, elkerülhetetlen zizegése. A kocsi Clay birodalmának számított, aki volt annyira trehány, hogy hagyja felhalmozódni a gazdaságos csomagban vásárolt müzliszeletek zabtörmelékét, egy fél pár teniszzoknit, a New Yorker előfizetői űrlapját, néhány takonytól megkeményedett zsebkendőgalacsint, meg azokat a ragtapaszok hátuljáról ki tudja, mikor lehántott, vékony, fehér műanyag lapocskákat. A gyerekek rózsaszín bőre sérülékeny, mint az érett idénygyümölcs héja. Állandóan ragtapaszra van szükségük.

A napfény kellemesen simogatta a karjukat. Az ablakokat a bőrrákot távol tartó sötétítő réteg fedte. A hírekben egyre intenzívebb hurrikánszezonról volt szó, előzetesen jóváhagyott listáról vett, cifra viharnevek hangzottak el. Amanda inkább kikapcsolta a rádiót. Vajon szexistának számított, hogy most is, és mindig, Clay ült a volán mögött? Akárhogy is, Amandát nem érdekelte: semmi kedve nem volt a New York-i típusú parkolás vagy a húszezer kilométeres futásteljesítmény-ellenőrzés fárasztó szabályaival vesződni. Pláne, hogy Clay kifejezetten büszkén vállalta az ilyesmit. Egyetemi tanár volt, és eleve kedvét lelte a hétköznapi élet rutinfeladataiban. Szeretett papírgyűjtésre szánt, régi újságstószokat madzaggal összekötni, fagyos idő esetén jégmentesítő vegyszert szórni a járdára, villanykörtét cserélni, minipumpával eldugult lefolyót akadálymentesíteni.

Az autójuk ahhoz nem volt elég új, hogy fényűzőnek számítson, de azért nem is olyan régi, hogy már a bohém kategóriába essen. Középosztálybéli embereknek szánt, középszerű jármű volt, melyet úgy terveztek, hogy inkább tetszetős, mint kirívó legyen. Egy tükörfalú, tessék-lássék módon lufikkal teleaggatott szalonban vették, melyben a vevőknél jóval több eladó lézengett kettes-hármas csoportokba tömörülve, Men’s Wearhouse öltönynadrágjuk zsebében aprót csörgetve. Előfordult már, hogy Clay a parkolóban egy másik, ugyanolyan kocsihoz lépett oda (hiszen népszerű típus volt, úgynevezett grafitszürke), aztán bosszankodott, amikor a kulcs nélküli zár nem engedelmeskedett.

Archie tizenöt éves volt. Kilóskenyérnyi méretű, ormótlan tornacipőt viselt. Enyhe tejillat lengte körül, mint az újszülött csecsemőket, alatta meg izzadságszag és hormonbűz. Hogy enyhítse, valamilyen vegyi oldatot fújt a hónaljába, melynek szaga még csak véletlenül sem emlékeztetett semmi természetesre, de valami fókuszcsoport arra jutott, remekül kifejezi a maszkulin ideált. Rose ennél nagyobb gondot fordított magára. Egy fiatal, bimbózó lány árnyéka volt; talán csak egy véreb tudta volna kiszimatolni az enyhe fémszagot a belépő szintű kozmetikumok és a kamaszos ízléssel magára fújt mesterséges alma- és cseresznyeillat mögött. A család összes tagja szaglott, de a gyorsforgalmi zaja túl nagy volt, hogy lehúzzák az ablakokat. – Muszáj felvennem. – Amanda figyelmeztetésképpen feltartotta a mobilját, nem mintha bárki méltatlankodott volna. Archie a saját telefonját bámulta, Rose szintén: mindketten játékokba és a szüleik által jóváhagyott közösségimédia-oldalakba mélyedtek. Archie éppen Dillon nevű haverjával SMS-ezett, akinek két apja azzal próbálta kiengesztelni a folyamatban levő válóperük miatt, hogy egész nap hagyták füvet szívni a Bergen Street-i, barnatéglás házuk felső emeletén. Rose máris egy csomó fényképet posztolt az útról, pedig még csak az imént lépték át a megyehatárt.

– Helló, Jocelyn. – Az, hogy a mobilok előre mutatják, ki a hívó fél, feleslegessé teszi az illedelmeskedést. Amanda ügyfélmenedzser volt, Jocelyn pedig szupervizor, és mint olyan, a három legfontosabb közvetlen munkatársának egyike a modern irodarangsoron belül. Jocelyn ugyan koreai származású volt, de Dél-Karolinában született, és Amanda képtelen volt szabadulni a benyomástól, hogy finomkodó akcentusa valahogy művi. Ez annyira rasszista gondolat volt, hogy soha, senkinek nem merte volna bevallani.

– Elnézést a zavarásért – mondta Jocelyn szaggatottan szuszogva. Nem maga Amanda volt a félelmetes, hanem a pozíciója. A nő egy temperamentumos, tonzúrára emlékeztető frizurát viselő dán férfi irodájában kezdte a karrierjét. Amikor múlt télen egy étteremben összefutottak, még mindig feszengett a társaságában.

– Nem zavarsz. – Ez nem nagylelkűség volt Amanda részéről. A hívás megváltással ért fel. Úgy kellett neki, hogy a kollégáinak szüksége legyen rá, ahogy az imádságok Istennek.

Clay dobolni kezdett az ujjával a bőrbevonatú kormánykeréken, mire a felesége rásandított. A visszapillantó tükörre pillantva meggyőződött róla, hogy a gyerekei még léteznek – ez a szokása még a csecsemőkorukban vált ösztönössé. Egyenletesen lélegeztek. A mobiljaik olyan hatással voltak rájuk, mint azok a gömbben végződő furulyák a kobrákra.

Egyikük sem látta igazán az autóút melletti tájat. Az agy előre felhergeli a szemet, ezért az ember előzetes elvárásaihoz képest a tényleges élmények gyakran szegényesnek tűnnek: sárga-fekete útjelző táblák, sorozatgyártott betonpanelekbe olvadó dombok, olykor egy-egy vasúti felüljáró vagy baseballpálya, kerti medencék. Amanda telefonálás közben folyamatosan bólogatott – nem a hívó fél kedvéért, hanem hogy elhitesse magával, érdekli a beszélgetés. Néha bólogatás közben elfelejtett odafigyelni.

– Jocelyn… – Próbált valami okossal előrukkolni. Jocelynnek nem annyira a véleményére, mint inkább a jóváhagyására volt szüksége. Mint minden, a céges hierarchia is esetleges. – Rendben. Szerintem jó lesz így. Épp a gyorsforgalmin vagyunk. Bármikor nyugodtan hívhatsz. De ha kijjebb érünk, a szolgáltatás szakadozni fog. Múlt nyáron is volt ilyen probléma, emlékszel? – Elhallgatott, mert enyhén zavarba jött; ugyan miért emlékezne a beosztottja az ő tavalyi nyaralására? – Idén még messzebbre megyünk – tette hozzá, ha már benne volt. – De persze, keress csak, vagy küldj e-mailt, meg tudom nézni. Sok sikert.

– Minden oké az irodában? – Clay sosem bírta megállni, hogy ne nyomja meg kicsit az „iroda” szót. A fogalom egyfajta sűrítése volt Amanda munkájának, aminek a jellegével ugyan nagyjából tisztában volt, de azért nem teljesen. Egy feleségnek legyen csak meg a saját élete, márpedig Amandáé jócskán elkülönült az övétől. Talán ez lehetett az oka, hogy boldogok voltak. Az általuk ismert pároknak legalább a fele már elvált.

– Igen. – Amanda egyik kedvelt közhelye az volt, hogy a szakmák egy bizonyos százalékát nem lehet megkülönböztetni egymástól, hiszen jobbára a tényleges munkát részletező e-mailek küldözgetéséből állnak. Az ilyen állásokban dolgozók munkanapjai magára a munkanapra vonatkozó üzenetekkel, némi bürokratikus udvariaskodással, hetvenperces ebédekkel és huszonöt percnyi kávézással telnek, nettó húsz perc meg arra megy el, hogy a munkatársak próbálnak nem összeütközni a közös légterű irodában. Amanda néha nevetségesnek érezte a színjátékban vállalt szerepét, néha azonban elengedhetetlennek.

A forgalom eleinte nem volt vészes, egészen addig, amíg a gyorsforgalmi sima autóúttá nem keskenyedett. Az élmény hasonló volt, mint amikor otthon belekeveredtek a fárasztó csúcsforgalomba, csak itt voltak zölden burjánzó elválasztósávok és eső áztatta vakolatú, út menti mini-bevásárlóközpontok. Az itteni városok lakossága vagy közép-amerikai melósokból, vagy – a jómódúbb településeken – felső-középosztálybéli fehérekből állt: vízvezeték-szerelőkből, lakberendezőkből, netán ingatlanügynökökből, és egyéb kétes alakokból. Az igazán gazdagok egy másik világban éltek, ami akár Narnia is lehetett volna. Csak véletlenül, a fekvőrendőrös utakat az elkerülhetetlen végükig követve lehetett eljutni a zsákutcákig, cseréptetős villákig, mesterséges tavacskákig. Ott a levegő illata tengeri szellő és a csak részben kiérdemelt jólét elegye volt, amely különösen kedvezett a paradicsom- és kukoricatermesztésnek, ugyanakkor mintha nyomokban luxusautók, drága műalkotások és olyan textíliák szaga is vegyült volna bele, melyeket a tehetősek hajlamosak kupacokban felhalmozni a kanapéikon.

– Ne álljunk meg harapni valamit? – A mondat végén Clay ásított egyet, ami úgy hangzott, mintha fuldokolna.

– Kezdek éhen halni. – Archie nyilván túlzott.

– Burgerkingezzünk! – Rose kiszúrt egy éttermet.

Clay érezte, hogy a felesége teste megfeszül mellette. Amanda jobban szerette, ha egészségesen táplálkoznak (különösen Rose). A férfi radarjelként észlelte a nő rosszallását. Mint egy merevedést megelőző vérlöketet. Tizenhat éve voltak házasok.

Amanda sült krumplit kért. Archie abszurd mennyiségű csirkefasírtot. Papírzacskóba szórta az összeset, hozzávágott még némi krumplit, ráöntötte egy kis, fóliás tetejű szószos dobozka édes-ragacsos, barna tartalmát, aztán elégedetten nekilátott a falatozásnak.

– Fúj. – Rose kritikusan viszonyult a bátyjához, hiszen a bátyja volt. Hamburgert evett, kevésbé elegánsan, mint hitte, rózsaszín ajka majonéztől fehérlett. – Anyu, Hazel megírta, hol nyaralnak. Megnéznéd, milyen messze van a házuk?

Amanda még emlékezett, mennyire megdöbbentette, milyen zajosak voltak a gyerekei szoptatáskor. Lefolyók hangját idézve szívtak-szürcsöltek, közben önfeledten böfögtek, és beragadt petárdákra emlékeztető fingokat eregettek, állatiasan és szégyentelenül. Hátranyúlva elvette a lánya ujjaitól és az ételtől zsírfoltos, túlhasználattól felhevült mobilját. – Drágám, nem hiszem, hogy a közelünkben lesz. – Hazel nem annyira Rose barátnője volt, mint inkább rajongása tárgya. Rose még túl fiatal volt, hogy megértse, de Hazel apja a Lazard cég egyik fejese volt; a két család nyaralása teljesen más színvonalat képviselt.

– Legalább nézd meg. Azt mondtad, esetleg átautózhatunk.

Ez tipikusan olyasmi volt, amit Amanda félig odafigyelve felvetett, aztán később, amikor a gyerekei szembesítették az ígéretével, megbánt. A telefonra pillantott. – Ez East Hampton, drágám. Minimum egy óra. Naptól függően lehet, hogy több is.

Rose hallhatóan dühösen hátradőlt az ülésben. – Visszakaphatom a mobilomat?

Amanda hátrafordult frusztrált és kipirult lányához. – Sajnálom, de semmi kedvem két órát főni a nyári forgalomban egy babazsúr kedvéért. A nyaralásom alatt semmiképp.

A lány keresztbe fonta a karját, és úgy csücsörített, hogy azzal ölni lehetett volna. Méghogy babazsúr! Ez vérig sértette.

Archie az ablakról visszaverődő tükörképét bámulva kérődzött.

Clay vezetés közben evett. Amandát valószínűleg szétvetné a düh, ha azért kéne karambolban meghalniuk, mert éppen elvonta a férje figyelmét egy hétszáz kalóriás szendvics.

Az út egyre keskenyebb lett. Tanyák kihelyezett, önkiszolgáló, becsületkasszás standjai tünedeztek fel: tojást, zöldséget, gyümölcsöt és egyéb helyi termékeket lehetett venni. A főútról leágazó mellékutak némelyike mentén saját levükben málladozó eprekkel teli, zöld kosárkák árválkodtak, meg egy-egy faládikó az ötdollárosoknak. A táj már-már valószerűtlenül zöld volt. Az embernek zabálhatnékja támadt: csábító gondolat volt kiszállni a kocsiból, négykézlábra ereszkedni, és nagyot harapni a talajba.

– Ideje szellőztetni. – Clay lehúzta mind a négy ablakot, ezáltal megszabadulva gyerekei fingszagától. Most lassabban hajtott, mert az út úgy tekergett, mint egy csábítóan ringó csípő. Formatervezett postaládák maradtak el mögöttük, mint csavargók úti rejtjelei: jó ízlés, vagyon, itt ne állj meg, üzenték. A fák lombja olyan dús volt, hogy nem lehetett tőlük belátni az utat. A táblák szarvasugrásra figyelmeztettek: az itteni állatok ostobák voltak, és megszokták az emberek közelségét. Magabiztosan baktattak ki az úttestre, kancsalin széttartó szemekkel, tehát vakon. Mogyoróbarna, enyészettől püffedt tetemük mindennapos látványnak számított.

Az egyik kanyar után egy másik jármű mögé kerültek. Négyévesen Archie még a nevét is tudta volna: nyerges utánfutós kamion – egy hatalmas, üres konténert vontató tehergépkocsi volt. A sofőrje a helyiek invazív fajoknak fenntartott egykedvűségével rá sem hederített a mögötte haladó autóra, ahogy kamionjával fújtatva küzdött a hepehupás úttal. Bő másfél kilométer után lefordult valami tanya felé, és addigra Ariadné fonala – vagy akármi is kötötte őket a magasban keringő műholdakhoz – elszakadt. A GPS-nek fogalma sem volt, hol lehetnek, így kénytelenek voltak azt az útmutatást követni, amit a mindig mindent alaposan megtervező Amanda előrelátóan kimásolt a noteszébe. Balra, majd jobbra, megint balra, nagyjából másfél kilométeren át egyenesen, aztán megint balra, utána még három kilométer és jobbra, nem teljesen eltévedve, de azért nem is teljesen nem eltévedve.

2

A ház téglafalait fehérre mázolták. Volt abban valami megkapó, hogy eredeti, vörös színük ennyire megváltozott. Az épület egyszerre tűnt újnak és réginek. Masszívnak, mégis kecsesnek. Talán alapvető amerikai késztetés, talán csak valami modern ösztön, hogy az ember az ilyesfajta ellentmondások megtestesítéseként házra, autóra, könyvre, cipőre vágyik.

Amanda az Airbnb-n találta a helyet. „A Tökéletes Menedék”, szólt a hirdetés. Értékelte a leírás bizalmaskodó reklámzsargonját. Lépje át e gyönyörű ház küszöbét, és zárja ki a világot. Odaadta Claynek a laptopot, amely addigra annyira felforrósodott, hogy valószínűleg daganatokat sarjasztott a nő altestében. A férje bólintott, és dünnyögött valami semmitmondót.

Amanda ragaszkodott ehhez a nyaraláshoz. Az előléptetése fizetésemeléssel is járt. Már nem maradt sok idejük, mielőtt Rose-on végképp eluralkodik a középiskolások közönye. De még pár pillanat erejéig a gyerekek többnyire gyerekek voltak, még ha Archie testmagassága lassan verte is a száznyolcvan centit. Ha tisztán már nem is emlékezett, Amandának azért még derengett Archie magas, lányos hangja, és hogy milyen nehéz volt cipelnie Rose-t. Régi, közhelyes kérdés, de vajon az ember a halálos ágyán mire fog inkább emlékezni? Az üzleti vacsorára abban a régi, 36. utcai sztékházban, mely során az ügyfelei feleségeiről érdeklődött, vagy ahogy a klóros víztől csillogó szempillájú gyerekeivel pancsolt a medencében?

– Jól néz ki. – Clay leállította a motort. A gyerekek kicsatolták a biztonsági öveiket, kinyitották a kocsiajtókat, és Stasi-tisztek buzgalmával szökkentek a kavicsos behajtóra.

– Maradjatok a közelben – szólt rájuk Amanda, még ha nem is volt sok értelme. Nem volt hová elkóborolni, talán az erdőt kivéve. A nő tartott a Lyme-kórtól. Anyai rutinjához tartozott, hogy néha adjon valamilyen utasítást, de a gyerekek már jó ideje szinte meg sem hallották az intelmeit.

A kavics kavics módjára csikorgott Clay vezetéshez használt bőrcipője alatt. – Hogy jutunk be?

– Van valahol egy széf. – Amanda vetett egy pillantást a mobiljára. Nem volt szolgáltatás. Még csak nem is valami ismert úton voltak. A feje fölé tartotta a telefont, de a kis sávok így sem akartak betöltődni. Még jó, hogy korábban lementette a szükséges információt. – A széf a… kerítésen van, a medence fűtőegysége mellett. A kód hat kettő kilenc kettő. Benne lesz az oldalsó ajtó kulcsa.

A házat formára nyírt sövény takarta el, mint egy hóbucka vagy fal: valaki nagyon büszke lehetett rá. Az elülső udvart fehér karókerítés vette körül – nem úgy tűnt, mintha iróniából került volna oda. A medence körül állt egy másik kerítés is, ez fából és drótból készült. Nyilván a biztosítási díjat volt hivatott elfogadható keretek között tartani, emellett a tulajdonosok tudhatták, hogy a szarvasok hajlamosak belesétálni vonzónak tűnő csapdákba, és ha az ember éppen hetekig nem néz a ház felé, az ostoba jószágok vízbe fúlnak, felpüffednek, majd szétrobbannak, rettenetes látványt hagyva maguk után. Clay elment a kulcsért. Amanda csak állt abban a lenyűgöző, délutáni fülledtségben, és hallgatta a majdnem tökéletes csendet, melyre már annyira vágyott, vagy legalábbis azt állította, hogy vágyik rá, elvégre nagyvárosban él. Hallani lehetett valami bogár vagy béka, netán mindkettő monoton hangját, a szél zúgását a fák között, és mintha egy repülő vagy fűnyíró, esetleg egy távoli autópálya forgalma is duruzsolt volna az ingerküszöb alatt, akár az óceán ütemes moraja, ha az ember valahol a közelében jár. Most nem jártak. Nem, sajnos nem engedhették meg maguknak, de a hangot ettől még szinte hallani vélték, pusztán mert vágytak rá, egyfajta kompenzációként.

– És íme. – Clay kinyitotta a bejárati ajtót, közben fölöslegesen kommentálva a cselekvést. Néha csinálta ezt, és valahányszor rajtakapta magát, azonnal abbahagyta. Az épület belsejére a drága otthonok csendje telepedett. Ez azt jelentette, hogy a ház rendben van, stabil, szervei boldog harmóniában működnek. A központi légkondi lélegzetvétele, a drága hűtő ébersége, az időt majdnem tökéletes összhangban mutató digitális kijelzők megbízható intelligenciája. Az előre beprogramozott időpontban majd bekapcsolnak a kinti fények. A háznak szinte nem is volt szüksége emberekre. A padlót széles parkettalapok borították, melyekhez az alapanyagot egy régi, uticai pamutfeldolgozó gyár deszkái szolgáltatták, és olyan hibátlanul simultak egymáshoz, hogy alig recsegtek, alig nyöszörögtek. Az ablaküvegek olyan tiszták voltak, hogy havonta egyszer valamilyen közönséges madár elszámította magát, és törött nyakkal hanyatlott a gyepre. Úgy tűnt, érkezésüket megelőzően járt itt valami hatékony munkaerő, hogy felhúzza a redőnyöket, letekerje a hőszabályozót, vegytisztítóval lesikáljon minden felületet, kiporszívózza még a kanapé réseit is, felszedegesse az organikus kék kukoricából készült tortillachipsek morzsáit és a kallódó tízcenteseket. – Nagyon kellemes.

Amanda még a küszöbön levette a cipőjét; fontosnak tartotta, hogy az ember rögtön a bejáratnál megszabaduljon a lábbelijétől. – Gyönyörű. – A honlapra feltöltött fényképek ígérete teljesült: a tölgyfa asztal felett függőlámpák lógtak, hátha az embernek pont éjjel támadna kedve egy kirakóssal bíbelődni; a szürke márvánnyal borított központi konyhasziget ideálisnak tűnt tésztagyúrásra; az ablak melletti ikermosogató a medencére nézett, a sütő fölé pedig rézcsapot szereltek, hogy ne kelljen elmozdítani a fazekat, ha az ember vizet akarna engedni bele. A ház tulajdonosai elég gazdagok voltak, hogy figyelmük mindenre kiterjedhessen. Amanda már látta lelki szemei előtt, ahogy a mosogatónál éppen edényeket súrol, miközben odakint Clay a grillsütőnél állva sörözget, és fél szemmel a medencében vízi fogócskát játszó gyerekeket figyeli.

– Kimegyek a csomagokért. – A mögöttes szándék nyilvánvaló volt; férje arra készült, hogy rágyújtson, káros szenvedélyét hiába is próbálta titokban tartani. Amanda felfedezőútra indult a házban. Volt egy nagyszoba, benne tévével, üvegajtaja a teraszra nyílt. Két, kékes árnyalatok által dominált, kisebb hálószoba, köztük egy mindkettőből megközelíthető, dupla mosdótálcás fürdő. Egy gardrób, benne strandtörölközőkkel és egy mosó- és szárítógéppel. Egy fekete-fehér, hétköznapi strandjeleneteket ábrázoló fényképekkel díszített, hosszú folyosó, amely a fő hálószobához vezetett. Mindez nemcsak ízléses, de átgondolt is volt: a faládikó, melybe el lehetett rejteni szem elől a mosószer műanyag flakonját, a szappantartóként szolgáló, jókora kagylóhéj, melyben már ott várt egy friss szappantömb, csomagolásostul. A fő hálószoba ágya extra méretű volt – olyan hatalmas, hogy képtelenség lett volna a lépcsőfordulókon át felcipelni Amandáék harmadik emeleti lakásába. A hálóból nyíló fürdőszoba hófehér volt (a csempe, a mosdókagyló, a törölközők, a szappan, egy eleve fehér kagylókkal teli tál), kielégítve a tisztaság iránti elemi vágyat, melynek része, hogy az ember kizárja a tudatából saját széklete valóságát. Az egész lenyűgöző volt, és csak napi 340 dollárba került, plusz takarítási díj és visszaigényelhető biztonsági óvadék. A háló ablakából Amanda látta a gyerekeit, ahogy máris vízlepergető fürdőruhájukba bújva rohannak a medence békés, kék víztükre felé: Archie-t hosszú, szögletes ízületű végtagjaival, alig domborodó mellkasának rózsaszín bimbói között pelyhedző, barna szőrszálakkal; és a kerekded Rose-t szökdécselve, göndör babahajával, szeméremdombja íve fölött a combtőnél alig megfeszülő, pöttyös, egyrészes fürdőruhájában. Megelőlegező örömkiáltást hallatva, vidám csobbanással vetették magukat a vízbe. A hang hatására valami megriadt a közeli erdőben, és a nő látóterébe rebbent a fák takarásából: két megtermett, ostoba vadpulyka, melyeket megzavartak a betolakodók. Amanda elmosolyodott.

3

Amanda magára vállalta a bevásárlást. Idefele láttak egy élelmiszerüzletet, csak vissza kell mennie azon az úton, amelyen idejutottak. Lassan hajtott, az ablakokat lehúzta.

A bolt steril volt, fehér fény árasztotta el, sorai szélesek voltak. Amanda vett joghurtot és áfonyát. Pulykafelvágottat, teljes kiőrlésű kenyeret, szemcsés, agyag színű mustárt, majonézt. Burgonya- és tortillachipset, meg egy üvegnyi korianderes salsa szószt, pedig Archie utálta a koriandert. Biovirsliket, hozzá olcsó kifliket és azt a fajta ketchupot, amit általában mindenki más is. Hideg, kemény citromokat, szénsavas ásványvizet, Tito’s vodkát és két üveg bort, darabját kilenc dollárért. Szárított spagettit, sózott vajat meg egy szem fokhagymát. Vastagra szelt bacont, kilós lisztet, valamint egy tizenkét dolláros juharszirupot, melynek csiszolt üvege akár valami bóvli parfümé is lehetett volna. Fél kiló őrölt kávét, ami olyan erős volt, hogy a vákuumcsomagoláson keresztül is érezte az illatát, mellé pedig egy csomag újrahasznosított papírból gyártott, négyes méretű kávéfiltert. Számít a környezetvédelem? Neki nagyon is! Vett háromtekercsnyi papírtörlőt, meg naptejsprét és aloét, mivel a gyerekek az apjuk sápadt bőrét örökölték. Flancos rágcsálnivalót, amit az ember vendégeknek tartogat, Ritz kekszet – mindenki kedvencét –, és omlós fehér cheddar-sajtot, extra sok fokhagymás humuszt, egy rúd szalámit, meg egy zacskónyit abból a fajta répából, amit addig ráznak ide-oda gyárilag, amíg gyerekujjnyi méretűre nem kopnak. Többcsomagnyi Pepperidge Farm márkájú sütit, másfél liternyi jégkrémet a Ben & Jerry’s politikailag korrekt fajtájából, egy doboz Duncan Hines-féle sárga tortaalapot, és ugyanettől a gyártótól egy piros kupakos, csokoládébevonatot tartalmazó tubust, mert szülőként tudta, a nyaralások elkerülhetetlen esős napján kiválóan el lehet molyolni egy órát egy dobozos torta elkészítésével. Vett két érett cukkinit, egy zacskó zöldborsót és egy fej fodros kelkáposztát, ami olyan sötétzöld volt, hogy már szinte feketének tűnt. Egy üveg olívaolajat, egy doboz Entenmann’s-féle, kekszreszelékes fánkot, egy fürt banánt, egy zacskó fehér húsú nektarint és két műanyag kosár epret, egy tucat barna tojást, egy csomag előre megmosott spenótlevelet, egy műanyag doboz olajbogyót, meg pár zizegő celofánba csomagolt, zöld márványeres, rikító narancssárga, termelői paradicsomot. Másfél kiló darált marhahúst, két csomag hamburgernek való, lisztes hasú húspogácsát, és egy befőttesüveg, helyben termesztett uborkát. Négy avokádót és három lime-ot, meg egy csokor érdes tapintású koriandert, pedig Archie utálta a koriandert. Mindez több mint kétszáz dollárjába került, de most nem számított.

– Segítene kivinni ezeket a kocsihoz? – Az élelmiszereket papírzacskókba pakoló fiatalember talán középiskolás lehetett, talán nem. Sárga pólót viselt, barna haja volt, és összességében valahogy szögletesnek tűnt, mint akit egy fatuskóból faragtak ki. Ahogy Amanda nézte a dolgos kezét, valami megmozdult benne, de a nyaralások már csak ilyenek, ugye, kéjvágyat oltanak az emberbe, elhitetik vele, hogy bármi lehetséges, akár egy olyan élet is, ami merőben eltér a megszokottól. Amanda lehetett volna akár egy Mrs. Robinson, aki a szupermarket parkolójában smárol egy későkamasz fiúval. Vagy csak egy a számtalan nagyvárosi nő közül, aki túl sok pénzt ver el túl sok élelmiszerre.

A fiú, vagy talán férfi a bevásárlókocsiba helyezte a zacskókat, és követte Amandát a parkolóba. A csomagtartóba pakolt mindent, amiért egy ötdolláros lett a jutalma.

Miközben a motor üresben járt, Amanda megnézte, van-e internete, és a beérkező e-mailek (Jocelyn, Jocelyn, Jocelyn, az ügynökségük igazgatója, egy ügyfél, valamint két kör-e-mail a fő projektmenedzsertől) láttán érzett endorfinlöket majdnem olyan izgató volt, mint az eladófiúról szőtt képzelgése.

A munkahelyén nem akadt semmilyen fontos fejlemény, de azért jobb volt biztosan tudni, mint aggódni, hogy hátha mégis. Bekapcsolta a rádiót. Félig ismerős szám csendült fel. Megállt a benzinkútnál, és vett Claynek egy doboz cigit, elvégre nyaralnak. Aznap éjjel, a hamburger, a hot dog és a grillezett cukkini, a sütireszelékkel megszórt jégkrém és esetleg némi szeletelt eper után talán majd dugnak. Nem szeretkeznek, hiszen az otthonra való, a nyaraláshoz a dugás illik: izzadtan és fülledten kefélnek valaki más izgatóan idegen Pottery Barn ágyneműjében, hogy aztán kimenjenek a szabadba, és a fűtött medencébe csobbanva hagyják, hogy a víz tisztára mossa őket, miközben egyik cigit szívják a másik után, és olyasmikről beszélgetnek, amiről ennyi év házasság után szokás. Anyagiakról, a gyerekekről, az ingatlanvásárlás hagymázas álmáról (de jó is lenne, ha vehetnének egy ehhez hasonló házat!). Vagy egyáltalán nem beszélgetnek – ez is a hosszú házasság egyik szépsége. Helyette tévéznek. Amanda visszahajtott a fehérre mázolt téglaházhoz.

4

Clay a derekára csavarta a törölközőt. Kétszárnyas ajtót kinyitni valahogy eredendően nagyszabású mozdulat. Bent hűvös volt, kint viszont nagyon is meleg. A fák lombját úgy nyesték, hogy ne vessen árnyékot a medencére. A napsütés kicsit megszédítette. Nedves talpa nyomokat hagyott a fapadlón. Másodpercek alatt elpárologtak. A konyhán átvágva az oldalsó ajtón keresztül kilépett a szabadba. A talpát szúró kavicsoktól fintorogva kivette a cigijét a kesztyűtartóból. Az egyik fa árnyékában leült a ház előtti gyepre, és rágyújtott. Tudta, hogy röstellnie kellene, ugyanakkor a nemzetük részben a dohánytermelésre épült. A dohányzás magával a történelemmel hozta kapcsolatba. Hazafias cselekedetnek számított, legalábbis valamikor régen: mint a rabszolgatartás vagy a cserokik kiirtása.

Jólesett kint ülnie, majdnem teljesen meztelenül, miközben a bőrét cirógató nap és szél emlékeztette, az ember is csak állat. Akár teljesen meztelen is lehetett volna. Nem voltak a közelben szomszédos házak, emberi életnek nyomát sem lehetett látni, attól a becsületkasszás standtól eltekintve, amit úgy egy kilométerrel odébb láttak. Régebben előfordult, hogy mind levetkőztek, és a vézna, gügyögő Archie egy medencébe szállt a szüleivel, de az ember kiöregszik az ilyesmiből, már ha nem valami hippi.

Nem hallotta a ház túloldalán lévő medencében játszadozó csemetéit. Az épület ugyan nem volt túl nagy, de a fák úgy itták magukba a gyerekek hangját, mint vattafoszlány a vért. Clay biztonságban, kényelmesen, lágy ölelésben érezte magát a külvilágot kizáró sövény takarásában. Kristálytisztán látta maga előtt Amandát, ahogy egy felfújható nyugágyon heverve ring a vízen, méltóságot színlelve (ami nem könnyű, még a kacsáknak sem sikerül, a hullámzás valahogy óhatatlanul nevetségesnek láttatja őket), és az Elle-t lapozgatja. A férfi leoldotta magáról a törölközőt, és hátradőlt. A fűszálak szúrták a hátát. Az eget bámulta. Anélkül, hogy igazán tudatában lett volna – de azért közben persze tudatában volt –, jobb keze J. Crew márkájú fürdőnadrágjára tévedt, és játszadozni kezdett a víztől kihűlt és visszahúzódott péniszével. A nyaralás kéjvágyat olt az emberbe.

Könnyűnek, tehermentesnek érezte magát, bár mostanában tényleg nem sok minden terhelte. Tartozott a New York Times Book Review-nak egy könyvkritikával, ezért magával hozta a laptopját. Csak kilencszáz szót kértek tőle. Pár óra múlva, miután a család többi tagja már lefeküdt aludni, fog egy jeges vödörben behűtött vodkát, az éjszakát beragyogó laptopja fényénél félmeztelenül kiül a teraszra, elszív néhány cigit, és előbb a gondolatok, aztán az a kilencszáz szó csak úgy jönni fog magától. Alapvetően szorgalmas természet volt, ugyanakkor (és ezt önmaga előtt sem tagadta) kissé kényelmes is. Régóta vágyott rá, hogy a New York Times Book Review felkérje egy kritikára, de valójában nem akart írni semmiről.

Claynek véglegesített egyetemi oktatói állása volt, Amandának igazgatói, viszont simára csiszolt parkettájuk és központi légkondijuk, az nem volt. A siker kulcsát a befutott szülők jelentik. Most legalább egy hétig eljátszhatták, hogy ingatlantulajdonosok. Clay pénisze jógaüdvözlést mímelve a nap felé mozdult, előbb rugózva, aztán a ház vonzerejétől keményen ágaskodva. A férfi a márvány konyhapultokra és a Miele-mosógépre gondolva elérte a teljes merevedést: farka úgy ingott a hasa felett, mint egy iránytű mutatója.

Bűnbánóan elnyomta a cigarettáját. Mindig volt nála mentás cukorka vagy rágó. Ismét a derekára csavarta a törölközőt, és visszament a házba. A kuka fémsínen gördült ki a konyhapult alól. A csap alá tartotta a csikket (mi lenne, ha felgyújtaná a házat?), aztán a többi szemét alá rejtette. A mosogató melletti üvegpalackban citromos folyékony szappan volt. Az ablakból rálátott a családjára. Rose magában játszadozott. A vézna Archie húzódzkodásokat végzett az ugródeszka peremén, csontos lapockái rózsaszínen fénylettek, mint egy félig átsült hússzelet.

Néha, ahogy a családját nézte, Clayt elöntötte a vágy, hogy tegyen értük valamit. Házat építek nektek, pulóvert kötök, amire éppen nagyobb szükség van. Farkasok kergetnek? Hidat csinálok a testemből, hogy átkelhessetek a szakadékon. Számára a feleségén és a gyerekein kívül nem létezett fontosabb, amit azok persze nem fogtak fel igazán, de a szülői kötelességtudat már csak ilyen. Az egyik rádiócsatornán talált egy baseball-közvetítést, bár maga a sportág tökéletesen hidegen hagyta. A tudósító szövege viszont nyugtatólag hatott rá: részletes beszámolója olyan volt, mintha esti mesét olvasna fel. Clay bedobott kétcsomagnyi darált húst egy jókora serpenyőbe – Archie simán letol három hamburgert –, hagymát aprított, hozzákeverte, sót és borsot szórt rá, aztán olyan mozdulattal, mintha parfümöt próbálgatna a csuklóján, adott hozzá némi Worcestershire-szószt. Pogácsákká gyúrta a húst, melyeket aztán elrendezgetett egy tálon. Cheddar-sajtot szelt, kettévágta a zsömléket. Közben a törölköző kezdett lecsúszni a csípőjéről, így leöblítette a kezéről a nyers hús maradékát, és szorosabbra húzta. Egy üvegtálkába burgonyaszirmokat öntött, aztán nagy egyensúlyozás közepette mindent kivitt az udvarra. A folyamat minden egyes mozzanata ismerős volt, mintha egész életét kizárólag nyári vacsorák készítésével töltötte volna.

– Mindjárt kész a kaja – mondta fennhangon. Senki sem törődött vele. Bekapcsolta a gázt, aztán a hosszú elektromos gyújtóval belobbantotta a tüzet. Ahogy félmeztelenül sütögetni kezdte a nyers húst, arra gondolt, talán ősemberre, valami rég elfeledett elődjére hasonlít éppen. Ki tudja, lehet, hogy egykor pont ezen a helyen állt valamelyik felmenője. Talán évezredekkel, esetleg csak évszázadokkal korábban egy csupasz felsőtestű, bőr ágyékkötős irokéz szította itt a lángokat, hogy húsának húsa húst lakmározhasson. Ahogy erre gondolt, elmosolyodott.

5

A teraszon ettek, fürdőköpenyben, rikító színű törölközők és ketchupfoltos papírszalvéták rendetlen kupacai közt. Hokikorongnyi húspogácsák pihentek foszlós zsömleszeletek közé ékelve. Rose hajlamos volt engedni az ecetes burgonyaszirmok csábításának. Állát morzsák és zsírfoltok lepték be. Amandát örömmel töltötte el a gondolat, hogy Rose még nem számít teljesen kamaszlánynak. A gondolkodása egy dolog, a teste egy másik: a hormonok a tejből származnak, netán a táplálékláncból, az ivóvízből, a levegőből, vagy ki tudja, honnan.

Annyira meleg volt, hogy zuhanyozni sem küldték el a gyerekeket, csak hagyták a nyurga Archie-t és a zsenge Rose-t domborodó bordáikkal, anyajegyeik csillagtérképével, redős könyökeikkel és pelyhes állukkal, húsos, testi mivoltukban fetrengeni a gingham-mintás kanapén. Rose rajzfilmet akart nézni, ami titokban Archie-nak is kapóra jött volna: képzeletben visszatérhetett volna a gyerekkorába. A srác libabőrös lett a légkonditól, az idegen kanapé puha volt, agyát és száját pedig zsibbadtnak érezte a hőségtől, vagy talán a kimerültségtől. Túl fáradt volt ahhoz, hogy feltápászkodjon, és magához vegyen még egy kihűlt, ketchupban ázó hamburgert, hogy aztán a konyhában állva, a hideg csempén mezítláb ácsorogva elfogyassza. Majd mindjárt, fogadkozott magának, ugyanakkor a teste a medencében vagy inkább a kocsiban bezárva töltött órák után éhesen követelőzött, amiben persze nem volt semmi meglepő.

Amanda elment tusolni. A zuhanyrózsát a mennyezetbe építették, a víz esőként hullott alá belőle. A nő a lehető legforróbbra állította, hogy teljesen lemossa a naptej maradékát. Valahogy mindig az volt a benyomása, hogy ez a krém egy kicsit igazából káros. Egy leheletnyi védelem, hát persze, az csak duma. Frizurája sem túl hosszú, sem túl rövid nem volt, frufrut pedig sosem vágatott magának, mert az olyan fiatalos külsőt kölcsönzött volna neki, ami nem mutatott volna valami jól az irodai környezetben. Kétfajta hiúság került itt összeütközésbe, és inkább szeretett kompetensnek tűnni, mint kislányosnak. Tudta, hogy külsejével pontosan olyan nő benyomását kelti, amilyen valójában. Messziről lerítt róla, kiféle-miféle. Higgadtsága és testtartása, öltözködése és ápoltsága sok mindent elmondtak róla.

Porcikáiban még ott lappangott a napfény maradék melege. A medence a langyos fürdővizével alig nyújtott enyhülést. Bár Amanda nehéznek érezte a végtagjait, az érzés kifejezetten kellemes volt. Csak arra vágyott, hogy lefeküdhessen, és hagyja, hogy az álom elsodorja. Ujjai teste azon részeire kalandoztak, amelyeket a legjobb volt simogatni. Nem kéjt, hanem valami zsigeribbet keresett: a megerősítést, hogy ő maga, a válla, a mellbimbói, a könyöke mind léteznek. Valóságos csoda, hogy van teste, van valamije, ami magában foglalja. A nyaralás pedig épp arra való, hogy az ember visszatérjen a testéhez.

Fehér törölközőbe bugyolálta a haját, mint bizonyos fajta filmek női szereplői. Testápolót kent a bőrére, felvette a nyári alváshoz használt, bő pamutnadrágját, meg egy régi pólót, melynek felirata mostanra jelentését vesztette számára. Képtelenség volt számontartani minden anyagi tulajdonuk eredetét. A póló annyira kikopott, hogy szinte fénylett. Amanda elevennek érezte magát, és ha nem is a legkívánatosabbnak, úgy gondolta, ezt tudja kompenzálni a nemi étvágyával; az ígéret fontosabb, mint maga az aktus. Szó se róla, még mindig szerette a férjét, és Clay persze ismerte a testét – tizennyolc évet éltek le közösen, hogyne ismerte volna –, de ő is csak ember volt, nem lett volna ellenére némi újdonság.

Az ajtó mögül kikémlelt a nagyszobára. Gyerekei kábának és tunyának, kanapén aléló háremhölgyeknek tűntek. Férje a mobilja fölé görnyedt.

– Húsz perc múlva takarodó. – Amanda sokat sejtető pillantást vetett Clayre, aztán magára csukta az ajtót. Levette a melegítőnadrágját, és befészkelte magát a hűvös perkál ágyneműbe. A függönyt nem húzta el, hadd nézzék csak őket a szarvasok, a baglyok, az ostoba, szárnyaszegett pulykák, csodálják csak a férje korát meghazudtolóan remek latissimus dorsiját (Clay heti kétszer eljárt evezni a New York Sports Clubba), amelybe Amanda annyira szerette belevájni az ujjait, miközben megérezte a férfi szőrös hónaljából áradó, kellemes szagot, és kiélvezte gyakorlott nyelvének érintését.

A ház túl távol volt a külvilágtól ahhoz, hogy legyen mobilszolgáltatás, cserébe volt Wi-Fi, abszurd módon hosszú jelszóval (018HGF234WRH357XIO) levédve, hogy távol tartsa – kit is? A szarvasokat, a baglyokat, az ostoba, szárnyaszegett pulykákat? Amanda bepötyögte a jelszót, ami olyan véletlenszerűnek tűnt, mintha Ouija-tábla segítségével vagy rózsafüzért morzsolva hozták volna létre. A rendszer elfogadta, aztán az e-mailek kicsi a rakást játszva özönleni kezdtek. Rögtön negyvenegy! Úgy érezte, fontos, sőt nélkülözhetetlen – úgy érezte, szeretik.

A személyes fiókját böngészve előbb különféle árengedményekről értesült: hogy a könyvklub, amelybe már egy ideje tervezett belépni, őszi találkozót szervez, meg hogy a New Yorkerben megjelent egy cikk valami bosnyák filmrendezőről. A munkafiókjában kérdések és problémák fogadták, a levélírók közbenjárását, véleményét, útmutatását kérték. Mindenki megkapta kedélyes, ugyanakkor határozott out-of-office üzenetét, most azonban megszegte az ígéretét, miszerint csak a visszatérte után válaszol mindenre. Nem, ezt ne csináld. Igen, írj neki e-mailt. Erről és arról kérd ki ennek és annak a tanácsát. Ez csak egy emlékeztető, hogy az illetővel később fel kell venni a fonalat.

Ahogy mereven feltartotta a túl apró telefont, karja zsibbadni kezdett. A hasára fordult; a lepedő átvette teste melegét, így a szeméremtestét cirógató hő belőle eredt, az ágyban fetrengés lényegében maszturbálássá fajult. Tisztának érezte magát, ugyanakkor készen arra, hogy bemocskolódjon, de azért becsülettel végigolvasta az e-maileket, egészen addig elfoglalva magát, míg a titokban elszívott cigiktől és a vodkájába áztatott citromszeletektől bűzlő Clay végre felbukkant.

Amanda gerince a zuhany melegétől ellazult, mint egy szobahőmérsékleten felengedő vajtömb. Az alkalmanként látogatott vinyasa-jógaórák miatt újabban több figyelmet fordított a csontjaira. Korábban elhanyagolta őket. Lemondott szokásos fogadalmáról, hogy ne csinálják egymással a lehető legmocskosabb dolgokat, amelyek csak eszükbe jutnak. Hagyta, hogy férje a hajába túrva, határozottan, mégis gyengéden a párnára nyomja a fejét. Torka járattá, betöltendő űrré vált. Hagyta magát hangosabban nyögni, mint otthon tette volna, hiszen a hálójukat most hosszú folyosó választotta el a gyerekek szobáitól. Csípőjét fel-alá ringatva nyomakodott Clay szájába, aztán később – örökkévalóságnak tetszett, pedig csak húsz perc telt el – a szájába vette a férfi petyhüdt péniszét, miközben rácsodálkozott saját testének ízére.

– Jézusom. – Clay hevesen zihált.

– Le kéne tenned a cigit. – Amanda szívrohamtól féltette a férjét. Már nem számítottak igazán fiatalnak. Nincs anya, aki ne képzelné maga elé a gyereke halálát, Clay elméleti halálára viszont inkább közömbösen gondolt. Úgyis képes lesz szeretni valaki mást. Clay jó ember volt.

– Tervezem. – Clay nem gondolta komolyan. A modern élet eleve olyan kevés élvezetet tartogat.

Amanda felkelt, boldog-ragacsosan kinyújtózott, és maga is cigire vágyott; a rátörő szédülés kellőképp eltávolítaná attól, amit az imént műveltek, márpedig eltávolodásra még a legmeghittebb szex után is szükség lehet. Azt nem is én csináltam! Amanda kinyitotta az ajtót, mire az éjszaka hangzavara azonnal beözönlött. Tücskök, vagy isten tudja, milyen bogarak zajongtak odakint, különféle, baljósnak tűnő léptek hallatszottak a pázsiton túli erdő száraz avarja felől, a mindent átjáró, tétova szellő, talán még a burjánzó növényzet is hangot adott ki: a fű alig észlelhetően surrogott, a klorofill szívverésként dobbant a tölgylevelek ereiben.

Amanda úgy érezte, mintha figyelnék, pedig senki nem volt itt, aki nézhette volna. Ugye? Már a puszta gondolattól is megborzongott, és inkább gyorsan visszahátrált a biztonság felnőtt illúziójába.

Clayjel végigosontak a teraszon, meztelenül, mint két Neander-völgyi, pusztán az üvegajtón átszüremlő, keskeny fénysávot követve. A férfi leemelte a forró vizes medence pányváját, és miközben beleereszkedtek, önelégülten, kéjesen vigyorgott. A szemüvege bepárásodott. Amanda szeme apránként hozzászokott a sötéthez. Férje bőre sápadtan rajzolódott ki a feketeségben. Amanda teljes valójában látta, de így is szerette.

6

Zabpelyhet elfelejtettek venni. Archie nem annyira a konkrét ízére vágyott, mint inkább a tejben megpuhult, ipari zab állagára. Ásított.

– Sajnálom, bajnok. Összeütök neked egy omlettet. – Az apjának volt ez a hülye heppje, hogy ő készíti a legjobb reggelit. Bár tényleg elfogadható teljesítményt nyújtott a konyhában – mindig megvajazta a kenyeret, aztán visszatette a pirítóba, hogy beleolvadjon, míg olyan mállós nem lett, mintha valaki már előre megrágta volna –, volt valami szánalmas abban, hogy ezért folyton elismerést várt.

Amanda naptejet kent Rose hátára. Ment a tévé, bár senki sem nézte. A nő a saját, csupasz combján tisztára törölte a kezét, aztán a nejlonszatyorba dobta a flakont. – Rose, komolyan három könyvet hozol magaddal? Egyetlen délutánra a strandon?

– Egész nap elleszünk. Mi van, ha kifogyok az olvasnivalóból?

– Már így is elég nehéz a szatyor…

Rose-nak igazából nem állt szándékában nyavalyogni, az csak úgy jött magától.

– Ebben a zacsiban elférnek. – Clay úgy volt vele, a lány könyvimádata jó fényt vet rájuk mint szülőkre. – Archie, lennél szíves hozni?

– Mosdóba kell mennem. – Odabent a fiú ott felejtette magát a tükör előtt. A lacrosse-pólója volt rajta, aminek levágta az ujját, hogy mutogathassa az izmait, melyeket most a látvánnyal elégedetten szemügyre is vett.

– Siess! – kiáltott utána Clay, pedig Archie pont azért menekült a mosdóba, hogy ne kelljen sietnie.

– Csomagoltam ebédet. Meg vizet. Meg plédet és törölközőket. – Amanda egyenként rámutatott a szatyrokra, miközben biztosra vette, hogy az aprólékos tervezés ellenére is megfeledkeznek valamiről.

– Hozom már, hozom. – Archie némán szentségelt, leginkább reflexből, és anélkül, hogy tudatában lett volna. Megfogta a szatyrot, amit az apja a kanapé mellett hagyott. Gond nélkül felemelte. Büszke volt magára, milyen erős.

A szabadba sereglettek, bepakoltak a csomagtartóba, aztán becsatolták magukat. A GPS üresben pörgött, képtelenül arra, hogy betájolja magát, őket vagy a világ többi részét. Anélkül, hogy különösebben gondolkodnia kellett volna, Clay megtalálta az autópályát, mire a műhold ismét fogást talált rajtuk, és immáron óvó tekintete alatt folytathatták az útjukat. Az autópálya hídba torkollott, mely látszólag sehová sem vagy talán egyenesen Amerika legvégéhez vezetett. Behajtottak az üres parkolóba (még korán volt), és kifizettek öt dollárt egy bézs színű egyenruhás tininek, akit mintha magát is homokból formáltak volna az aranyló fürtjeivel, szeplőivel, napbarnította bőrével és apró kagylókra emlékeztető fogaival.